360 



aarlige Bevaegelse omkring Jorden, Solen med iblandt 

 Planeterne. Skjendt vi i Oldtiden finde Spur til, at Pytha- 

 goras bar anet Sagens rigtige Sammenhaeng, saa er det 

 dog Copernicus, hvcm vi skylde den Opfattelsesmaade af 

 Solens og alle Planeternes tilsyneladende Bevaegelse, som 

 senere paa saa mange Maader bar vist sig at vaere den 

 ene rigtige. Solen er Centrallegemet, omkring hvilket 

 Planeterne bevaege sig. For Copernicus og Kepler stod 

 denne Forklaringsmaade endnu kun som den, der passede 

 bedst med alle lagttagelser, uden at de kunde angive nogen 

 Grund til, at det netop var om Solen og ikke ligesaagodt 

 omkring ethvert af de andre Legemer, at Bevsegelsen fore- 

 gik. Men Newton viste den store Masses Magt, dens 

 Herredernme over den mindre, idet ban udviklede Tiltrsek- 

 ningens Love, ifelge hvilke alle Bevaegelserne i Sol- 

 systernet maa vaere netop, som de vare antagne af Co- 

 pernicus og Kepler*). 



Ligesom man af Maanernes Omlabstid omkring deres 

 Hovedplaneter, i Forbindelse med deres Afstande fra dem, 

 kan slutte sig til den Tiltraekning , Hovedplaneterne udeve 

 i disse Afstande, og derfra ogsaa til deres Massers St0r- 

 relse i Forhold til Jordens Masse, til deres Vaegtfylde og 

 til Tyngden paa deres Overflader; saaledes kan man og- 

 saa for Solens Vedkommende bestemme disse Starrelser af 

 Planeternes Omlebstid omkring Solen i Forbindelse med 

 deres Afstande. Man bar saaledes udfundet, at Solens 

 Masse er 355,499 Gange saa stor som Jordens og omtrent 



Nicolaus Copernicus fedt i Thorn 1473, ded 1543 samme 

 Aar, som bans Vaerk over Solsystemet udkom. Johannes Kep- 

 ler fedt i Wiirtemberg 1571, ded i Fattigdom og Elendighed 

 1631. Isak Newton fedt 1642, ded 1726; bans Hovedvaerk, 

 Principia philosophise naluralis, udkom 1686. 



