363 



det er omgivel af en lael, Lyset tilbagekastende 

 Almosphaere, udenom hvilken alter findes en 

 anden Atmosphere, et Lyshav, en Photosphaere 

 fra hvilken den hele lysende og varmende Indflydelse ud- 

 gaar. Gjennembrydes Almosphaererne ved at der kom- 

 mer Forslyrrelse i deres Ligevaegl, saa fremkomme Sol- 

 pletterne. Gaar Giennembrudet igjennem dem begge, 

 maa det marke Sollegeme vise sig paa Bunden af disse 

 Lufthave; det er det, der danner Pletternes Kjerne. Er 

 Aabningen slerst i den yderste Atmosphaere, Lyshavet, saa 

 blottes tillige en Del af den indre, som vi derfor se, idet 

 den tilbagekasler Lyshavets Straaler; saaledes opstaar den 

 saakaldte Halvskygge, der altsaa med Lrette bar faaet dette 

 Navn. Er Aabningen betydelig starre i den indre Atmo- 

 sphaere end i den ydre, saa se vi intet af den indre., men 

 kun Kjernen. Er det endelig kun Lyshavet, der er gjen- 

 nembrudt, medens den indre Atmosphaere er hel, saa se 

 vi kun denne, altsaa en Solplet med Halvskygge uden Kjerne. 



Denne Antagelse forklarer fuldkommen alle Phaeno- 

 menerne ved Solpletterne ; ogsaa deres Forsvinden, som 

 nedvendigvis maa indtraede , naar Forstyrrelsen i Atmo- 

 sphaerernes Ligevaegt igjen ophaeves. Men det er dog 

 endnu kun en Hypothese, som i hej Grad traenger til Stad- 

 faestelse ved directe Forsog. En saadan Stadfaestelse ere 

 vi ogsaa saa heldige at have for deri ene Del af Hypo- 

 thesen, idet vi ere island til at bevise, al den lysende 

 Soloverflade er gledende Luft og h\erkenj[ kan vaere 

 fast eller draabeflydende. 



Ifelge den Antagelse om Lysets Nalur, som nu er 

 den almindelige, forplanle Lysstraalerne sig gjennem Ver- 

 densrummel og gjennem de gjennemsiglige Legemer der- 

 ved, al el uendelig finl Slof, J^theren, som fylder saavel 

 del hele Verdensrum som alle Legemer, saelles i. svingende 



94.* 



