367 



Tilfielde maa vi, naar Glandsen er svagest, se Randene og 

 ikke Midten af Stjernens lysende Flade, og vi kunne alt- 

 saa anvende den omtalte Undersegelsesmaade paa dem. 

 Dette bar man gjort ved et ikke ringe Antal Stjerner, og 

 Resultatet af Undersegelserne bar bestandig vaeret det 

 samme som ved Solen, saa at man vel ter sige, at alle 

 Solenes lysende Virkning udgaar fra et dem om- 

 givende Lufthav. Men hvorfor dette Lufthav lyser 

 derom vide vi aldeles intet. 



Solfaklerne, de staerkere lysende Pletter i Solen, for- 

 klares nu let, naar vi taenke os en Forstyrrelse i Lyshavets 

 Ligevaegt, hvorved Overfladen bliver ujevn. Ved Forseg, 

 der ere anstillede med de almindelig brugte vifteformige 

 Gasflammer, bar man nemlig fundet, at de udsende lige 

 meget Lys i alle Retninger; men heraf falger, at de selv 

 maa synes mere klartskinnende, naar man betragter deres 

 smalle Side, end naar den brede Side vender mod lagt- 

 tageren, idet den samme Lysmaengde i farste Tilfaelde er 

 sammentraengt i en mindre Udstraekning end i sidste. Paa 

 samme Maade ville Skraaningerne af Ujevnheder i Solens 

 Lyshav forekomme os klarere end dets jevne Flade. 



Udenom den egentlige Photosphere, der, som det er 

 vist, maa antages at omgive Solen, synes der endnu at vaere 

 en tredie Atmosphaere, der enten er svagt selvlysende 

 eller oplyses af Lyshavet. Under saedvanlige Omstaendig- 

 heder ser man ikke noget til den, da den overstraales af 

 Lyshavets langt staerkere Lys; men naar dette tildsekkes 

 for os af Maaneskiven, saaledes som det sker ved de 

 totale Solformarkelser, saa viser der sig om den merke 

 Maane en skinnende Straalekrone , der ikke ret vel kan 

 forklares paa anden Maade end ved at antage en saadan 

 tredie Solatmosphaere. 



