406 



deels vel fordi Tommelen paa Abens Forhaender aldrig er 

 saa modsaettelig mod de andre som hos Mennesket. 



Naar vi nu see, at Haanden virkelig er noget Saer- 

 eget for Mennesket og et saare udmaerket Redskab, en 

 Gave af Naturen, som med sin Brugbarhed i saa mang- 

 foldige Retninger neppe bar sin Mage hos noget Dyr, kan 

 man neppe undre sig over, at den for dem, som absolut 

 ville tilskrive Mennesket legemlige Fortrin for Dyrene, bar 

 vaeret ein gefundenes Fressen og er bleven opstillet som 

 et af de ypperste Fortrin; men derimod maae vi, som 

 ovenfor sagt, protestere. Galen siger saa smukt, at lige- 

 som Mennesket fik Fornuften som Evnernes Evne, saaledes 

 fik det ogsaa Haanden som Redskabernes Redskab; ban 

 bar her allerede erkjendt det Forhold, hvori Haanden 

 staaer til det Aandelige, og denne Forbindelse er i Virke- 

 ligheden st0rre, end man maaskee i forste Oieblik falder 

 paa. At Haanden er saa ypperligt indrettet, at den kan 

 tjene os til saa forskjelligt Brug og paa saa mangfoldige 

 Maader. vilde dog i Sandhed aldeles ikke nytte os, naar 

 vi ikke havde faaet en heiere Gave, Fornuften, i hvis 

 Tjeneste vi kunde benytte Haanden; thi det er dog ind- 

 lysende, at instinct og Kunstdrift, som findes hos mange 

 Dyr, her ikke forslaae til at benytte Haanden paa alle de 

 Maader, hvortil den aabenbart er bestemt. Hvor lidet 

 Mennesket formaaer med Haanden uden Fornuftens Hjaelp, 

 det vise Idioterne os noksom, for hvem Haanden ofte ikke 

 er til saa megen Nytte, som Poterne for et eller andet 

 Dyr; men hvor meget paa den anden Side Mennesket for- 

 maaer at udfere uden Haenderne, hvor godt det ved For- 

 nuftens Hjaelp forstaaer at fmde et andet Redskab, som 

 det kan betjene sig af for at udfere Aandens Bud, derpaa 

 have vi et af de bedste Exempler i en fransk Maler, Ducornet, 



