410 



Naturen ; men vi have faaet en langt kosteligere Gave, idet 

 Fornuften blev skjaenket os som en Deel af vort aandelige 

 Vaesen, og ved Aanden er det, og ene og alene ved den, 

 at Mennesket er Skabningens Herre. I legemlig Henseende 

 derimod staae vi ikke h0iere end Dyrene, men overgaaes 

 endog i nogle Retninger af dem; thi hvilket Menneske 

 bar nogensinde opnaaet en saadan Skarphed i sine Sandser, 

 som vi finde bos mangfoldige Dyr, Hvo bar havt saa staerke 

 og skarpe Taender, saa kraftige Griberedskaber, som dem, 

 hvormed navnlig Rovdyrene ere udrustede? Men troer 

 man, at en saadan Tilstaaelse er ydmygende for os, saa 

 at vi derved tabe Noget af vor Vaerdighed. da tager man 

 heilig fell; thi, som vi i Begyndelsen af denne Afhandling 

 have bemaerket, der er mellem det usleste Menneske og 

 det fuldkomnest udviklede Dyr en Kleft, som aldrig er 

 bleven udfyldt, og som aldrig vil forsvinde. Mennesket 

 staaer paa et Standpunkt, som intet Dyr nogensinde vil 

 kunne haeves til. Hvert Dyr bar faaet den Legemsbygning 

 og de Redskaber, som bedst svare til dets Bestemmelse, 

 og ligesaa er det med Mennesket. Forsaavidt nu Men- 

 nesket bar en h0iere Bestemmelse end Dyret hvad 

 der ogsaa beroer paa bans aandelige Vaesen kunde 

 det jo vistnok synes rimeligt, at ogsaa bans Legemsbyg- 

 ning maatte vaere dannet efter en heiere Plan; men det 

 maatte da ligge i hele Legemsbygningen som et Hele 

 og ikke i Noget, vi bestemt kunne paapege og sige om: 

 her er det eller der er det; thi saadanne enkelte le- 

 gemlige Fortrin bar Mennesket ganske bestemt ikke. Ville 

 vi da vsere stolte af Noget, da lader os gjare Aanden 

 til Gjenstand derfor; thi den er i Sandhed et Praerogativ 

 for Mennesket; men ville vi ogsaa vaere stolte af legemlige 

 Fortrin, da bliver det kun torn Forfaengelighed og Praleri. 



