422 



sin Paastand paa at vrere aldeles forskjelligt fra 

 Dyrene, hvad Besiddelsen af Fornuft og Forstand an- 

 gaaer, medens det vistnok kan og b0r fastholde sin Vaer- 

 dighed som udmaerket og opheiet over alle (andre) 

 Dyr ved denne Besiddelses sreregne Udstyrelse med heiere 

 Taenkningselementer og Taenkemethoder; og det er maa- 

 skee ikke overfledigt at tilfoie, at Menneskets Fortrin i 

 disse Stykker ere store nok til at give tilstraekkelige Ud- 

 gangspunkter for de uundgaaelige religiose eller meta- 

 physiske Betragtninger. 



Men derimod troer jeg vistnok, at det er en Mis- 

 forstaaelse, naar Nogen mener, at det Maal af Forstand 

 eller Instinkt, der er enhver Dyreart, altsaa ogsaa Menne- 

 sket tildeelt, kan rykkes i noget betydeligt Maal. Menne- 

 sket bar, Barndommen og visse Sygdomstilfaelde frareg- 

 nede, mistet alle Instinkter, om det nogensinde bar 

 havt flere, og hvert enkelt Dyrs Forstand synes kun 

 perfectibel i en meget ringe Grad. 



Man skulde rigtignok mene og vil derfor vel indvende 

 imod raig, at den saa tidt paaberaabte Perfectibilitet til- 

 sidst ikke er Andet end Evnen til fra den Kundskab, man 

 bar erhvervet, at uddanne en ny og hoiere, altsaa igrun- 

 den er det samme som Forstanden, og at vi altsaa, naar 

 vi tilstaae Dyrene nogen Forstand, med det samme til- 

 laegge dem Muligheden af at udvide og forheie denne. 

 Derpaa svarer jeg f0rst, at der maa skjelnes imellem at 

 forheie Taenkningens Indhold og dens Energie. Det 

 f0rste er Forstandens almindelige Bestilling, den vaere nu 

 liden eller stor. Det Andet, Energien, er just det der 

 bestemmer dens Sterrelse, og Taenkningens Energie kan 

 lige godt vsere uforanderlig , medens Kundskaben foreges 

 ved dens Hjaelp. Men dernosst staaer strax her al Er- 



