114 



/ 



pa hafvet, och dessa narmade sig alltmer till Tysklands 

 kust. Langre fram pa dagcn kunde man frSn land tydligt 

 urskilja de blagula flaggorna, och snart kastadc flottan an- 

 kar vid den lilla on Ruden. Dct var Gustaf Adolph i 

 spetsen for 15,000 Svenskar. Fortryckcl och forolampnin- 

 garne hade nu natt sin hojd, och Konungcn maste nu vara 

 belankt pa att forsvara sin egen krona. Forran han lem- 

 nade Sverige, hade han latit hylla sin fyraariga dotter Chri- 

 stina och af sitt Rikes Slander tagit ett rorande afsked med 

 foljande ord: 



"Icke af lattsinne stortar jag er och mig i delta nya, 

 farliga krig. Den allsmagtige Guden ar milt vittne, all jag 

 icke for mitt noje skull griper till svardet. Kejsaren har 

 i mina sandebuds person pa det svaraste fo'rolampat mig; 

 han har understodt mina fiender, han forfoljer mina van- 

 ner och broder, trampar min religion i stoftet och strac- 

 ker ut handen efter min krona. Entraget bedja Tysklands 

 fortryckta slander oss om hjelp, och, om det tackes Gud, 

 vilja afven vi bispringa dem. Jag ka'nner de faror, for 

 hvilka mitt lif skall utsatlas. Aldrig har jag undvikil dem, 

 och svarligen skall jag fullkomligt undkomma dem. Hit- 

 tills har visserligen Allmagten underbart bevarat mig^ men 

 jag skall dock till slut do i forsvaret af mitt fadernesland. 

 Jag anbefaller eder i himmelens beskydd. Va*ren riittvisa, 

 varen samvelsgranna, vandren oslraffligl; da skola vi ater 

 motas i evigheten! Till Eder, mitt Rikes Rad, va'nder jag 



