116 



feld, na'ra Leipzig. Sachsarne flydde; men Svenskarne fort- 

 satte tappert striden, och Tilly blef fullkomligt slagen med 

 en forlust af 7000 doda och 5000 fangna eller sarade. Blott 

 500 man kunde faltherren samla pa sin flykt. 



Nu borjade Gustaf Adolph genom Tyskland ett seger- 

 tiig, lika forvanande genom sin snabbhet som genom den 

 lycka, hvilken utmarkte detsamma. Forgafves sokte Tilly 

 hindra honom frari att ga 1 ofver Lechfloden; Tilly blef sjelf 

 dodligt sarad, och Svenskarne trangde djupt in i* Bajern. 

 Pa samma gang intrangde Sachsarne i Bohmen, och derjemte 

 hotade Turkarne kejsarens Ungerska lander. Nu hade kej- 

 sar Ferdinand ingen annan utvag an att om hjelp anropa 

 Wallenstein, hvilken ban forut, dertill formadd af de tyska 

 furstarne ? sett sig nddsakad att afsatta. Wallenstein upp- 

 satte en hiir, i spetsen for hvilken ban sjelf tra'dde sasom 

 oinskrankt befalhafvare. Vid Niirnberg sammantraffade begge 

 bararne. Men Wallenstein undvek en traffning. I 6 veckor 

 stodo hararne emot hvarandra, utan att nSgonting afgorande 

 foretogs, och nu ? na'r trakten kring Niiruberg var alldeles 

 utsugen , uppbrot andtligen Gustaf Adolph fo'rst. Han stallde 

 sitt tag till Sachsen. Ofverallt mottogo honom skaror af 

 menniskor, hvilka langtade att se befriaren och att f vid- 

 rora atminstone bans klader eller sporrar. Hjelten blef be- 

 drofvad ofver dessa bevis pa folkets tillgifvenhet och be- 

 undran samt yttradc till sina foljeslagare: "Ser det icke ut 

 som ville detta lolk gdra mig till en Gud? Yara saker 



