Han svingar djerft utofver land och vatten, 

 Ett purpurskimmer mellan jord och sky. 

 Ea Farus lik, som lyser genom natter), 

 Hvarthelst ban blickar, morkrets skuggor fly. 

 Han lyfter slojan, vafd af gronkliidd sommar, 

 Och se! i jordens djup en trollverld blommar. 



Och 1 de stela massor lifvet flyter: 

 Der slar en puls uti naturens barm, 

 En eld, som, evigt ung, i dagen bryter, 

 Likt jungfruns karlek rodnande och varm. 

 Det ar som skapelsen vackts upp ur dvala, 

 Och anderoster ock ur stenen tala. 



Hvad Hellas diktat om de stilla vase a, 

 Som blickade ur all naturen fram, 

 Om genierna i kallorna och grasen, 

 I vinden, klipporna och tradens stam, 

 Det var symbolen till den stores lara, 

 En dunkel aning, men det sauna nara. 



Den sanning blifvit. Jordens gomda krafter, 



Som hennes refbensbyggnad styrka ge, 



Dess spelande, dess friska naringssafter 



Lat Siaren oss i sitt synror se. 



De verka annu pa forntidaviset, 



Som nar kring dem sig hvalfde paradiset. 



Och djupet blottar ban af tingens lagar, 

 Ett orr ej kandt hieroglyf-system, 

 En himmelsk grundlag, i de forsta dagar 

 Af Skaparn ristad pa sitt mantelbram: 

 Och skont, liksom ur kaos frambrot ljuset, 

 En ordnad verld der blickar upp ur gruset. 



