13 



Dit sag ban ner, som solen fran sin bana 

 Till dalens blomma sanker glad sin blick: 

 Hvad visheten ej forr ens kunnat ana 

 Der tog gestalt och for bans 6'ga gick. 

 Ej mer i rymden blott det stora bodde, 

 Men i atomen der du minst det trodde. 



Hur djerf naturen all ban genomilar, 

 Hur jublande, men manligt fri anda! 

 Han vinner segrar och likval ej bvilar, 

 Men spaaner vingen sist emot det bla 

 Att stjernans dagg uti retorten gjuta 

 Och analysen ibland solar sluta. 



En verld for sig, likt grufvan, var bans sinne, 

 Hvars digra malmdjup aldrig tomda bli; 

 Men klart var allt ocb solbeglanst derinne, 

 Ett tempelhvalf med dagens lagor i, 

 Harmoniskt, enkelt dock, som barpotonen, 

 Och snillet satt i lagerskrud pa thronen. 



Som Numa fordom i Egerias lunder, 

 Han vishetskallan drack, fran verlden skild. 

 Sjelfstandig stod ban pa sitt snilles grunder, 

 Som pa Selenium*) bans egen bild. 

 Med viljans nerver spanstiga som stalet, 

 Han brot sig egna banor fram till malet. 



Och Sanningen, som slar sitt blaa 6'ga 



Mot himlen opp, fast holjd i stoftets skrud, 



En slojad Isis, fostrad i det hoga, 



Hon var baas mal, bans snilles ungdomsbrud. 



Hur varmt bans hjerta for den blyga brinner! 



Hur ban sin ara blott i hennes flnner. 



*) En af Berzelius upptackt metall, hvaraf slogs en skadepenninpr med B:i 

 brostbild. 



