14 



Ej sags haus blick vid diktens skimmer staiina, 

 Det perlskum, frusande pa lifvets strom. 

 Det hogsta skona ar det hogsta sanna 

 Och drommen, rosenfargad, ar dock drom. 

 Pa Sanuingen lat ljusets stralar falla 

 Och Skonheten star lefvande for alia. 



Hur hvarje skatt, han fitmer, stralbegjutes I 

 Hur den tar form och af hvart oga mots! 

 Som gyllne skalet kring orangen slutes, 

 Sa smidigt ordet kring sin karna slots, 

 Och tanken, mejslad, fram i dagen buren, 

 Stod som en grekisk bild, af marmor skuren. 



Sa Skonheten han visste uppenbara, 



Och Svensk var dragten ock pa Sveas strand. 



Dalins och Kellgrens sprak, det silfverklara, 



Erofrade med honom nya land, 



Och forskningen, i Romarbojor fangen, 



Blef fri och talte samma sprak som sangen. 



Hvem offrade som han sitt rika snille, 



Sin modas frukter at sin fosterbygd? 



Hvad storst han tankte, hvad han adlast ville 



Uppspirade som blommor i dess skygd. 



Hur enkel, flardlos stod han i dess dalar! 



Men verlden lyssnar, nar den gomda talar. 



Och dalens skuggor plotsligt sonderbrista 

 Och Ryktet tar den blyge i sin famn. 

 Snabbt, som fran stapeln en elektrisk gnista, 

 Fran Malarns strand kring jorden flog hans namn. 

 Det flog till sodern, flog till osterns lander, 

 Der morgonrodnaden sin fackla tander. 



