15 



Och dock, ej blandad af triurafers hvimmel, 

 Hans ande strafvade mot hojden opp, 

 Som blomsterdoftet emot varens himmel, 

 Som altarlagan och den frommes hopp. 

 Hvad har han sokt han fatt der ofvan roja: 

 Den hoga sanning, afkladd stoftets sloja. 



Pa skuldran nu dock vuxit englavingar 



Och knabojd star hon for den hogstes thron, 



Och hennes stamma ibland stjernor klingar 



Liksom en sang, en himlens orgelton. 



Till henne slut dig! I de blaa landen 



Som brud hon racker at sin alskling hauden. 



Men sta i brons har i den knngastaden, 

 Der stiilld en gang din aras vagga var. 

 Trad, en Tiresias, in i hjelteraden! 

 Med fog din plats du bland Gustaver tar. 

 Lik dem, du lefde och du dog for ljuset, 

 Och slog, som de, en morkrets verld i gruset. 



Som aftonrodnaden pa Malarvagen, 

 Som nattens tolfslag, dor din samtid bort, 

 Och andra stjernor kransa himlabagen, 

 Men glomskans natt oss holjer inom kort: 

 Du dock star hog och evigt ung tillika 

 I riddarstaden, i den rainnesrika 



Ack! all var rikdom tyder dock forluster, 

 Som en gang drabbat tungt vart fosterland, 

 Och Konsten irrar jenit pa Dodens kuster 

 Med Minnets bleka fackla i sin hand. 

 Hvad iidlast Konsten har, hvad skonast Sangeii, 

 Det ar en bild, utur ett graf-kor gangen. 



