147 



Den tysta kraften. 



Poem of F. Iledbzrg. 



En klippa reste, stolt och hog, 

 Mot himmelen sin topp. 

 Ifran dess branter 6'rnen flog 

 Med mod mot solen opp. 

 Och stolt hon stod i dagens skea 

 Och tyckte sig i prakt alien; 

 Fann intet uppa jordens rund 

 Sa fast som hennes egen grund. 



Med hogmod sade hon till sig: 

 Fritt himlens askor ma 

 Omkring min hjessa samla sig 

 For att mig nedersla; 

 Fritt rase stormens vilda hot, 

 Mitt nakna brost tar den emot, 

 Och utan verkan studsar den 

 Yingbruten fran min barm igen! 



Sa skall jag sta mang tusen ar 



Och lyfta hjessans topp 



I som mar, vinter, host och var 



Mot himlahvalfvet opp. 



Och slagten skada, omkansfull 



Nedsjunka uti glomskans mall, 



Och trona uppa griften se'n, 



En jiitteformad bautasten. 



En liten blygsam kalla flot 



Vid klippans fasta fot 



Sa stilla utur jordens skot 



Och horde hennes hot. 



Men intet tal den kalian holl, 



Dess droppe bara foil och foil 



Ihardig, tyst, af ingen hord, 



Hon sadde fro till valdig skord. 



Ej nagou bradska hade hon, 

 Och hvav minut blott s^g, 

 Hur droppen foil med sakta ton 

 Och med ihardig hag. 



