den trotte dagsverkaren den eviga somnen. Men andock 

 vandrar den ensamt ofverblifne frama't, prisande himlen, som 

 unnat honom lifvet, och standigt darad af nya villor. Men 

 forgafves. Ingen dodlig taflar med honom om arfvet: 



Och jorden all, sa langt dess fjiillar brinna 

 I aftonrodnans stilla purpurglans, 

 Sa vidt som dalar sjuuka, floder rinna, 

 Ar genom arfsratt for everldligt hans. 

 Det mal, som icke Alexander hunuit, 

 For hvilket Caesar sjonk, fast gudastark, 

 Ar nu af honom utan svardslag vunnet, 

 Han star der som uni versa] monark. 



Och likval sa ensam, sa ofvergifven ar dock hans 

 enda tanke: Jag vill lefva lefva bland oknens vilddjur, 

 bland skogarnes skygga abor: 



Af lefnadslust hans dodskamps suckar gloda, 

 Om nad han ropar jord och him m el an, 

 Till sist ett lik bland hoparne af doda 

 Till stoft blir ater sista menuiskan, 



Det ar en verklig verldsironi, sora genomgar detta dy- 

 stra, fantastiska stycke. Sallan hafva vi sett med sa bjerta 

 farger malad, sa i sina yttersta konseqvenser framhallen, 

 menniskans tortviflade aflan efter jordelifvets frojder, efter 

 ett qvardrojande i det langsta pa den planet, der hon dock 

 blifvit kastad, eridast for att genomga en skola. Vi 

 kunna latt forestalla oss den sinnesstamning, : hvilken en 

 ung, njutningslysten, aregirig, men med dodens fro i sitt 

 hjerta kampande skald kunuat skrifva ett qvade, som detta 

 Mahanda kande redan han, ehuru pa afstand, flagten af- 

 dodsengelns vinge, kande hum lifvets frojder, detta oaktadt, 

 lockade hans sjal, fastband hans varelse. Passioneri ar det 

 sista, som ofvergifver oss passionen och hoppet. 



Emellertid nodgades Karl Kullberg efter nagra ars for- 

 lopp ofvergifva den sa lyckligt betradda embetsmannabanan. 

 Han etrofvade snart omkring pa kontinenten, sokande i ett 

 Svea. 1858. 8 



