120 



Viind ej bort ogat, knyt ej harets fliita! 

 Ty inenskan, till sin sallhet ar dock domd 

 Att nagon lycklig gang sig sjelf forgata, 

 Och pligtens tjensthjonsstadga, sammandromd 

 Af vise man, blir af de kloke glornd. 



S malar skalden det i rikedomens och njutningens yp- 

 piga skote drommande menniskoslagtet. Men stormen brytei 

 lost, liiimnaren nalkas och doden blir slutet pa visan. 

 I jattegrafvar myllas jordens barn ned af en spoklik trupp, 

 som lefver qvar annu, for att skordas i sin ordning: 



Och han, som fordom furstars afund vackt, 



Som krig och fred med sina skatter stiftat, 



Kring verlden kramardynastier skiftat, 



Vid tiggarns nakna fotter ligger strackt. 



Och gladjeflickan, an i nojets dragt, 



Pa syskonbadd med menlos oskuld hvilar, 



Och, ett gemensamt rof for dodens pilar, 



Bredvid den hvite, negern atertar 



Den rang, som lifvet honom nekat har. 



Till slut en menska blott finns qvar en enda af 

 de tusentals millioner, som aflats, syndat, lidit och njutit 

 harnere. Tank dig i haf\ 7 et en droppe qvar, pa himlahvalf- 

 vet en stjerna och droppen forsvinner och stjernan skall 

 storta sig i afgrunden att folja sina broder. Men menskan? 

 Nej! Ensam bland spillrorna haller hon sig annu fast med 

 krampaktig anstrangning, kampande mot forstorelsen, gri- 

 pande annu bland hogar af lik, pa den ode oceanen efter 

 det forstorda menniskoslagtet, efter jordens frqjder. Och 

 hoppet niirmar sig och hviskar i den sista menniskans ora 

 om leende parker, bebodda af yppiga tarnor, der rankan 

 slingrar sig bland stammarne och kallorna sorla melodiskt. 

 Och han vandrar framat ofver den ode jorden, sokande 6f- 

 verallt och finnande intet intet annat an doden. De 

 rika stader ligga der som Palmyra i sin ocken, i de prakt- 

 fulla landtsloiten kalasas af korpar och i kojorna sofver 



