116 



hofdam, den magtiga prinsessan af Castel Franco, brinner 

 for den skone nordiske ynglingen, ooh da ban icke besvarar 

 hennes bojelse, sa forenar hon sig med Johannas forskjutne 

 alskare, hertigen af Salerno, for att hamnas. De bevapna 

 sina vasaller och storma slottet i Neapel, men Carl forsvarar 

 sin brud och drifver segrande fienderna tillbaka. Salerno, 

 ursinnig, smyger sig in i drottningens sangkammare, der 

 afven Carl efter segern infinner sig. Efter en lang, i lyriskt 

 hiinseende serdeles iortjenstfull seen, mellan drottningen och 

 Carl, stortar Salerno, ursinnig af svartsjuka, fram, drager 

 sitt svard och anfaller rivalen. Denne forsvarar sig, men 

 faller slutligen, hvarefter segraren flyr, gripen af angerns 

 qval, och Johanna sjelf, forkrossad af sorg, innesluter sig i 

 ett kloster. 



Sadane aro i korthet handlingens hufvudmomenter. Den 

 ena scenen utvecklar sig enkelt och naturligt ur den andra, 

 om man undantager den stora bradska, hvarmed samman- 

 svarjningen bade beslutas och utfores, hvilken visserligen 

 forefaller nagot onaturlig. Men den unge kainmarjunkaren 

 synes med envishet hafva hangt fast vid den gamla klassiska 

 regeln om tjugofyra timmar, ty jemnt sa lang tid upptager 

 hela dramat. Der fattas salunda icke enhet i tid och rum, 

 ty hela handlingen foregar pa slottet i Neapel. Men der- 

 igenom har, som sagdt, den olagenheten uppstatt, att han- 

 delserna rusa alldeles for haftigt pa hvarandra, hvaraf foljer 

 att sjelfva det dramatiska machineriet oupphorligen maste ar- 

 beta. Om detta iir ett fel - - hvilket det utan tvifvel ar 

 sa hade det bordt anmarkas, men med skonsamhet och 

 valvilja. 



Hvad spraket betraffar, sa .torde rattvisligen bora er- 

 kannas, att fa af vara versifierade dramer ega ett skonare, 

 renare, hogstiimdare. Hvar och en skall med noje lasa detta 

 arbete, i hvilket man pa manga stallen skall finna en in- 



