iik 



bade lioriom ocksa i rikligt matt da bans pjes forsta ganger* 

 gatt ofver tiljorna. 



Och likval efter ett noggrannt genomlasande af det 

 sorgespel, som med den davarande uppsattningen m:lle 

 Hogqvist, Almlof, Hyckert m. fl. utan tvit'vel blifvit for- 

 trjiffligt atergifvet pa var seen, tro vi oss utan betankande 

 kunria pasta, att tjogtals ut- och inliindska draraer pa vara 

 teatrar blifvit uppforda och af pressen utpuffade, utan att 

 ega ens fjerdedelen af detta styckes bade lyriska och drama- 

 tiska fortjenster. Karl Kullberg bar, trotsande skranet, of- 

 fentliggjort sitt sorgspel och i en kort, ganska ansprakslost 

 skrifven inledning, yttrar ban foljande vackra och tankvarda 

 ord tankvarda afven .i vara dagar: 



Jag bar vagat detta forsb'k, utan att tilltro mig nagon 

 bestamdare kallelse till dramatisk forfattare och jag nekar ej 

 att jag skrifvit det med berakning mera pa askadaren an pa 

 lasaren. Men faltet for den drarnatiska litteraturen ar inom 

 vart fadernesland nastan en terra incognita och det obe- 

 tydliga jag kunde afventyra om jag gick miste i mitt straf- 

 vande att med nagon framgang betrada det, uppvagdes iner 

 an tillrackligt af den tanken, att ett misslyckadt forsok ofta 

 fran annari hand framkallat ett lyckadt. Jag kunde saledes 

 medelbarligen, eburu genom en otjenst mot mig sjelf, gora 

 mitt faderneslarids litteratur en tjenst. Detta ar allt hvad 

 en dilettant kan ha' att hoppas af sin underordnade verk- 

 sarnhet. 



Haiidlingen i stycket forflyttar oss till Neapel i medlet 

 af fjortonde seklet. Stadd pa en pilgrimsresa till Rom be- 

 soker den heliga Brigitta med sina bada soner, Carl och 

 Birger, den skona drottning Johanna af Neapel. Denna for- 

 alskar sig i Carl och forskjuter sin forra tillbedjare, Herti- 

 gen af Salerno, likasom Carl a sin sida for den yppiga soder- 

 landska skonheten, forgater sin bleka, uordiska brud, at hvil- 

 ken ban forut svurit evig trohet. Men afven drottningens 



