114 



naturligt. Det fordras djupa historiska studier, lange fort- 

 satta, for att lyckas teckna ett aflagset historiskt tidehvarf 

 med dess vexlande passioner, dess framstaende karakterer. 

 Detta blef aldrig heller Karl Kullbergs egentliga uppgift. 

 Hans blick rojde en storre skarpa i psykologiskt hanseende, 

 da den riktades pa samtiden och de honom oragifvande lore- 

 malen. Derom vittna bans skizzer, teckningar, berattelser 

 och utkast, hvilka forrada den linaste observationsformaga, 

 parad med en stil, sora i ton och elegans ansluter sig till 

 den fordna gustavianska. 



Sasom dramatisk forfattare en bana hvilken Karl 

 Kullberg sedermera sokte betriida var han icke lycklig. 

 Hans koraedi Svartsjuka botad genom inqvartering hade 

 dock nagon framgang, men hans stora, pa kongl. teatern 

 uppforda sorgespel, Svenskarne i Neapel, tillintetgjordes af 

 den stockholmska kritiken, och det i trots af sina manga 

 obestridliga fortjenster. Ma det tillatas oss att bar erinra 

 om detta skadespels och dess forfattares ode vid detta till- 

 falle. 



Karl Kullberg hade nyss bosatt sig i hufvudstaden. 

 Ung, behaglig, med ett ofverlagset hufvud, upptagen i de 

 fornamsta kretsar och gerna sedd inom la haute volees sa- 

 longer, iinnu nastan ett barn uppmuntrad med ovanligt bi- 

 fall sasom forfattare, stolt oi'ver sin framgang och kan- 

 handa pa denria tid nagot fornam i sin hallning mot huf- 

 vudstadens liberala tiduingsskrifvare hvad var naturligare 

 an att manga afundsman, manga fiender skulle uppresa sig 

 mot hans gryende lycka. Dertill kom att han pa denria tid 

 med ungdomlig svaghet omfattade hofvets och aristokratiens 

 sak, njutande i rikt matt af tornama relationer och tryg- 

 gande i nagon man afven sin litterara existens pa deras flyg- 

 sandsfalt. Af alia dessa skal var den litterata kammarjun- 

 karen just ingen grata persona bland pressens koryfeer. 

 Han sokte icke heller deras ynnest, och deras vrede drab- 



