112 



En valdigare stamma skall da utan tvifvel tolka den fore- 

 vigades lof, men intet hjerta skall da klappa varmare, in- 

 gens kansla eldigare laga for hjeltekonungen och Sverige an 

 dens, som i dag lade ett ringa offer pa den stores altare! 



Ty an fran polens is omgj itna Lappar 



Till Oresundets fria bolja han 



For fosterlaadet hvarje hjerta klappar, 



Vi be till Gad for det ined bojda knan, 



Det ar den forsta bon, sem barnet stammar, 



Pa den forblodde krigarns lapp hon flammar. 



Och hvalfva vreda gudar slumpens terning, 

 Smides odets blixt vid morka magters hard, 

 Om, som den siste Romarn, stor i gerning, 

 Den siste Svensken faller pa sitt svard 

 Lik denna riddarborg, uti miner, 

 Hans storhet an i sjelfva fallet skiner. 



Sadan var Karl Kullbergs larospan sasom talare. Men 

 det torde vara skal, innan vi ga vidare, att efter denna mera 

 utforligt tecknade episod ur skaldens lefnad, lerana nagra 

 korta underrattelser om bans barndom oeh tidigare oden. 



Karl August af Kullberg ty sa hette han ratteligen 



var fodd i Stockholm ar 1813 d. 23 Augusti. Han sak- 

 nade ieke poetiska anor pa fadernesidan , ty hans fader var 

 den sasom skald pa sin tid ganska utmarkte statssekretera- 

 ren, slutligen biskopen ofver Kalmar stift Anders Carlson af 

 Kullberg, hvilken ar 1802 vann Svenska Akademiens stora 

 pris samt sedermera sjelf invaldes till ledamot af densamma. 



Redan tidigt rojde den unge Karl de mest forvariande 

 anlag. Hans yngre efterlefvande broder har berattat oss, 

 huruledes han redan i sin forsta barndom sammansatte langa 

 berattelser, dem han om aftnarne fortaljde for syskonen fram- 

 for vinterbrasan. Vi langtade ordentligt efter dessa aftnar 



yttrade denne broder och vi fangslades af de under- 

 bara sagor och afventyr, sorn uppsprungo ur var aldsta bro- 



