110 



Det blef tyst i salen, ty ynglingen med den hoga hvita 

 pannan, de klara blixtrande ogonen upphojde sin stamma, 

 i borjan darrande men smaningom allt sakrare ju mer ban 

 lifvades af sitt amne. 



Och till forraen ren, till tanken hogstamd, flot versen 

 Iran bans lappar: 



Det gamla minnets tempelportar skrida 

 Hogtidligt upp, vid helga sangers ljud, 

 Ocli graa valnader fran fordomtida 

 Sig resa, skimrande, i vapenskrud. 

 Gar Torstensson utur sin graf att strida? 

 Vill Horn an dyrka aran som sin brud? 

 Vill Baner tolka oss sitt ryktes anor, 

 Dem vinden sjunger mellan segerfanor? 



Nej, minnets herrliga ur dunkla griften 

 Vid Gustaf Adolphs fest ga nu igen. 

 De lefva om i tirade bedriften, 

 Pa Liitzens dag slar brustna hjertat an. 

 Och hog, som segern ibland vapenskiften, 

 Som bragdens tjusningskraft hos riddaren, 

 Star kanslan nu i skuggors bleka sinnen, 

 Likt Roma ofver grusbetackta minnen. 



Man lyssnade, ty det var klang i dessa verser. Och 

 smaningom ofvergaende fran den bundna till den obundna 

 formen, fortsatte den unge talaren sin framstiillning. Han 

 talade sa, som ynglingen tanker och drommer, innan annu 

 bans lagande sjal blifvit vidrord af tviflets, egoismens, pas- 

 aionernas gift. Han talade med det unga hjertat, stormande 

 sf den fosterlandskarlek, som aldrig kunde utplanas ur bans 

 sjal, om ocksa lifvets bittra erfarenheter eller den moderna 

 filosopbien kosmopolithmens philosopbie sedan stun- 

 dom formatt att grumla densamma. Han gaf i detta ogon- 

 blick ett uttryck at den oforstallda vordnad for det stora, 

 det heliga, sora klappar i den oforderfvade ungdomens barm. 

 Ocli man lyssnade med stigande intresse, ty talet flot i ett 

 sprak, vardigt det hoga amnet. Det var barnets oskuld, 



