109 



t 



Karl Kullberg. 



Det var den 6 Nov. 1832. Sverige firade som en man 

 den tvahundrade arsdagen af sin storsta sons dod. Teraplen 

 oppnades, ljusen stralade, sangen Ijod hogtidligt i den dunkla 

 vinterqvallen och allt hvad vi egde ypperst af valtalighet 

 skyndade att nedlagga sina kransar vid cypresserna pa den 

 store konungens graf. 



Den rikt upplysta kungsalen i Kalmar slott var anda 

 till trangsel fylld af ahorare. Gymnasiiungdomen utforde sina 

 skonaste sanger, festen inleddes af en adel veteran i vettets 

 sold, af biskopen ofver Kalmar stift, med nagra varma, herr- 

 liga, fosterlandska ord, till hvilka man lyssnade med klap- 

 pande hjertan. Vid ett tillfalle, sadant som detta, vika sma- 

 sinnets aflanden, de hemliga bestyren, hvardagslifvets prosa. 

 Afven de raaste, och i andligt hanseende torftigaste, kande 

 sig for ett ogonblick gripna af minnenas allmagt och stodo 

 vordnadsfulla vid ljudet af ett namn, hvars glans icke sek- 

 lerna maktat forsvaga. 



Man vantade den egentliga minnestalarens upptradande 

 och det var med oro och deltagande, som de forsamlade aho- 

 rarne sago en skon, smart, knappast nittonarig yngling med 

 klappande hjerta, med nedsankta blickar och en hog rodnad 

 pa kinderna betrada talarestolen. 



Ah, det ar biskopens son, det ar Karl Kullbergy> hvi- 

 skade man. 



