105 



I/arka, som seglar i blanande sky! 



Hell dig, du sangerska lilla! 



Kunde, som du, if ran jorden jag fly, 



Kunde jag flyga och drilla, 



Ofta jag sokte da himlarnes frid, 



Hogt ofvan molnen jag skulle rain tid 



Icke i stoftet forspilla. 



Fortfar, o gok, med din lifliga sang: 



Sjuug for din vingade tarna. 



Sannt ar, att visan ar visst icke lang, 



Men, man hor om den sa gerna 



Val, att du styrde till Norden din fart! 



Ack, men du trifs icke lange, ty snart 



Lar du mot soder dig arna. 



Fjaril, jag kanner dig nog, lilla spratt, 



Kladd uti sammet och siden ! 



O, hur du svingar. sa ledigt och latt! 



Val . . . du forsummar ej tiden, 



Dyrkar de skona med bugning och krus . . . 



O, ja sa njut utaf blomkalkens rus. 



Snart ar din ungdom forliden. 



Doftande skog! i din svalkande famn 



Bo ju zefirernas skara. 



Har, nar man ropar ett ord eller namn, 



Ekon fran klipporna svara. 



Se hvilket sken ofver grasplanen ler! 



Har vill jag stauna och lagga mig ner, 



Tatt invid backen, den klara. 



Allfaders o'ga, du stralande sol! 



Du, som all verlden hugsvalar! 



Du bar ju bud fran Hans herrskarestol, 



Fjerran till hojder och dalar. 



O, att du toge min ande, en gang, 



Hojd pa din strale vid foglarnes sang, 



Upp till de himmelska salar. 



WlLHELMINA. 



Svea. 1858. 



