83 



trodde sig nu hora denna nyhet for forsta gangen. Han 

 hade inga ord for sin tacksamhet, ban bara sag opp pa In- 

 grid med en stralande blick och hviskade till henne ett sakta: 

 en gel !> 



Men hvad hade du att saga mig i enrum? fragade 

 Ingrid. 



Jo, minus du vart samtal den salla stund jag mottog 

 hoppet om din karlek, den stund du irivigde mig at drom- 

 raarne om ett lif af sallhet for priset af en dygdig vandel, 

 du lofvade mig da den forsta kyssen, nar vi ater skulle ra- 

 kas, och nar jag fortjenat den. Jag vet att jag forspillt 

 min ratt, men Ingrid 16s min sjal fran all stoftets usel- 

 het med detta insegel pa din karlek; oppna forgardarna till 

 himmelen med denna helsning fran en jordisk engel till hen- 

 nes systrar ofvan stjernorna. Gif mig afskedskyssen fran allt 

 det skona, det himmelska i lifvet, den forsta och den sista, 

 min brudgumsgafva vid randen af grafven.w 



Eolf betraktade henne med en blick sa bedjande, sa 

 full af iingslan och fortviflan for ett nej, att han for Ingrid 

 syntes som en drunknande, hvilken strackte handen efter 

 raddning. 



Men for hennes tankar visade sig farbrodren, med det i 

 dodsstunden af manen bestralade ansigtet, och i hennes min- 

 nes oron hviskades de hogtidliga ord, genom hvilka hon da 

 trolofvade sin ande med hans: Ja, du adle, jag skall blifva din.n 



Dock det var ingen jordisk karlek, som lag cler 

 tiggande om gensvar, det var allt det adla i Eolfs varelse, 

 som bonfoll om stod och hjelp, om vingar till den sista 

 farden. Ingrid lutade sig stilla ned och tryckte sin kyss pa 

 den bedjandes skalfvande lappar. 



Gud valsigne dig, Ingrid ! stammade Rolf. Lyft nu 

 hit mitt barn!> 



Och Ingrid lade den sofvande lilla till fadrens brost, 

 han kysste under strida tarar de spada lapparne, och hans 



