S2 



foljare och en valdsverkare, men mig ar barmhertighet ve- 

 derfaren, ty jag hafver det gjort ovetandes, i otro.- 



Den sjukes ansigte klarnade allt rner och raer, en mor- 

 gonrodnad, en skymt af nadens sol, af salighetens dag lag 

 utbredd ofver det skona bleka anletet. 



Sesa, barn, tala da inte sa mycket om doden och do- 

 men,)) afbrot brukspatronen med angslan, vi ska annu hop- 

 pas pa Eolfs raddning; vi fly med honom till Amerika, vi 

 ha tack vare Ingrids kloka hushallning annu pengar 

 nog, for att der kunna kopa oss en liten vra, ett horn af 

 paradiset, der vi i karlek och frid kunna framlefva annu 

 manga ar, for att forsona hvad vi brutit. 



Men ett fornyadt anfall af sansloshet hos Eolf tystade 

 brukspatronens tunga. Nar den sjuke ater uppslog ogonen, 

 bad han med matt stamma att fa tala nagra ord allena med 

 Ingrid. Brukspatronen smog sig bort pa ta, lilla Elin hade 

 somnat i fostermodrens kna. 



Jag vill icke lefva, hviskade Eolf, jag vill kanna 

 mina plagor mangdubblade, jag vill marteras till doden, tor 

 att kopa mig hoppet om barmhertighet, jag vill krala som 

 en mask fram till den Allsmaktiges thron och vid hans fot- 

 ter tigga om fralsning for min moder, som jag dodade midt 

 under bordan af hennes stora syndaskuld. Ack, jag ville 

 tvinga den arma till bon och jag forstummade i stallet hen- 

 nes lappar. 0, jag ar en graslig missdadare! 



Men Ingrid strok med sin lena hand kallsvetten fran 

 hans panna, medan hennes lappar uttalade en sakta bon. 



0ch Adalgisa! Hur skall det val sluta med den be- 

 klagansvarda? suckade Eolf. 



Hon trifves bra hos pastorn vid Eodvalla, och hennes 

 f'osterforaldrar inge mig de basta forhoppningar om den stac- 

 kars flickan, hviskade Ingrid. 



Men Eolf, som icke under sin ofta pafallande sinnes- 

 forvirring tillforene uppfattat Ingrids berattelse om Adalgisa, 



