79 



y>Sa lar da kanna bonom genom rnig, genom den son 

 du lemnade till pris at dodsangest, den son, som vill ham- 

 nas forlusten af sin systers och sin egen ara. Pa kna, elan- 

 diga qvinna, och gor din bon till den Allsmaktige, ty om 

 du lar din son att h'dda, sa vill ban lara dig att bcdja.n 



Kedjan spande sig vid hvarje ord af Rolf allt tatare 

 ocb tatare kring halsen pa Sibyllan, ansigtet rodnade, ogonen 

 vidgades, men hennes knan bojde sig icke till bon, bon sjorik 

 ned pa stolen bred vid bordet, banden trefvade efter nagot 

 foremal, sora lag derpa, och nasta sekund flog en klar blod- 

 strale ur Rolfs bals, purprade bans skjorta och stankte flera 

 droppar ofver Sibyllans blandande barm. Pappersknifven af 

 stal hade trangt tumsdjupt in bland hamnarens adlaste adror, 

 och med ett utrop: Herre Jesus forlat henne! sjonk ban 

 till golfvet, dragande med sig i fallet sitt offer, hvars hals- 

 kedja under den dodligt sarades krampaktiga vridningar allt 

 hardare ocb hardare tillknots om lifvets luftror. 



Det var en ljudlos kamp, en seen sa fasansfull, att 

 nattens stjernor gomde sig i moln, for att slippa ase den, 

 men de forgyllda pappersstjernorna pa draperierna i Sibyl- 

 lans tempel tycktes liksom med faniga blickar skada ned 

 pa stallets herskarinna, och korten, som dragits ned frari bor- 

 det, hade fallit som ett tackelse ofver deras prestinnas for- 

 vridna anletsdrag. 



Den forsta som upptackte den liflosa gruppen var 

 Sancta Eosalia, som varit borta efter mera champagne, och 

 nu lastad med fyra buteljer intradde koksvagen bakom temp- 

 lets draperier. Med ett skri af fasa slappte hon sin forra- 

 diska borda, stortade in till Adalgisa och ungherrarna, och 

 underrattade dem om den hemska spoksynen, sasom hon 

 sjelf ansag den. 



Men vi vilja icke droja llingre vid de vidriga taflor vi 

 bar nodgats upprulla for vara lasare, vi vilja icke beskrifva 

 Adalgisas fasa och Bottenopparnes forskrackelse. Man skic- 



