76 



Tala sanning, qvinna, hviskade Eolf raed dampadt 

 raseri, forneka icke langre naturens rost. Det ar icke om 

 karlek jag tigger en hyana till moder, jag vill blott hora 

 s aiming, eller vid den hamnande Guden, jag andar min last- 

 fulla bana med ett brott, viirdigt sonen af en moder sadan 

 som du. 



Navab), stammade Sibyllan, efter vi ater en gang 

 skulle rakas i verlden. Jag var for fattig att kunna lifnara 

 tvenne barn, jag lemnade det aldsta at slumpen, och slum- 

 pen tycks ha dragit battre forsorg om min son an jag sjelf 

 kunde gora. 



0ch hvem ar min far? fragade Eolf med dyster 

 stamma. 



Besynnerlig fraga ocli svar att besvara, gentog Si- 

 byllan frackt. Jag var vid den tideri vardshusflicka i Gotheborg. 

 Jag borde dessutom fa medalj at' patriotiska sallskapet, ty jag 

 bar bidragit att betydligt oka folknummern i mitt fosterland. 



Eolf sag upp pa den oblyga skamterskan. Han kande 

 att harmens rodnad glodgade bans panna, men den vrede 

 som ej brot ut, den kokade livarje blodsdroppa i bans adror. 



0ch dessa barn, kanner ni deras ode lika litet som ni 

 kande mitt? 



Nej, de ha gatt all verldens vag na, de hade ocksa 

 inte har att gora jag liar bara Adalgisa qvar och den 

 flickan har jag heder af, hon ar den vackraste flickan i 

 Stockholm. 



Eolf hade under sin sjalsskakning alldeles glomt bort 

 Adalgisa. Hennes bild stod nu dubbelt lefvande framfor 

 honom. 



Adalgisa! det ar sannt, hon ar da min syster, hon ar 

 kanske den lilla spada, sora trangde ut mig ur ert hjerta, 

 den lilla, for hvars skuld jag lemnades at hungrens och dods- 

 angestens alia fasor? Ar Adalgisa min syster ? fragade 

 Eolf raed angslan. 



