71 



taga forhanget. Hon berattade att hon tagit ed af sin mo- 

 der och af Rosalie, att inte rora taflan och att hon sa noga 

 kande alia nalarnes placering att hon genast skulle upptacka 

 loftesbrottet. Hon hade hotat dem, i handelse af svek, att 

 for alltid ryrnraa fran deras gemensamma hem, hvars eko- 

 noraiska existens de visste till storsta delen bero af hennes 

 skonhet och hennes spadomskonster. 



Men hennes boner voro forgafves. Skoglar lyftade den 

 latta bordan fran stolen. Adalgisa slet sig med ursinnighet 

 16s och skyndade, medan hennes ogon fylJdes af den van- 

 inaktiga vredens tarar, till Rolf, for att be honora om hjelp 

 och skydd, men i samma ogoriblick hade Uno redan borjat 

 franslita den lilla grona gardirien. Man hade nyfiket med 

 armljusstakarna i handerna placerat sig kring den hemlig- 

 hetstulla taflan och forberedde sig nu pa nagon teckning, 

 hvars obscena inriehall skulle gifva ungherrarna nya kastva- 

 pen mot deras skoria vardinna. Adalgisa vred sina hander, 

 stampade i golfvet och utropade gang pa gang: det ar ne- 

 drigt, det ar ovardigt ! 



Taflan var blottad och det blef en dodstystnad i rum- 

 met; man horde endast den unga flickans snyftningar. 



Ett karlansigte! vralade Skoglar i raseri. En rival!)) 

 Han gnuggade sina af ruset skurnmiga ogon och stirrade 

 annu en gang pa taflan. 



Ja, det var bilden af en ung man, med skonhetens hog- 

 sta uppenbarelse i sina adla drag, hans blickar voro riktade 

 mot hojden, talamodet och undergifvenheten stralade som en 

 helgongloria pa hans kinder, pa hans skuldror tyngde kor- 

 set och pa hans hjessa tryckte tornekronan. Det var en 

 Christusbild af Ary Scheffer, en af de herrligaste skapelser, 

 som nansin geriom en utmarkt gravyr blifvit skankt at den 

 konstalskande allmanheten. 



Det var tyst nagra ogonblick i rummet. Den himmelska 

 ljusglimten bordade sin ratt till plats de forhardades hjertan. 



