68 



Molnen pa himlen hade nagot delat sig och m&nan 

 speglade sig i fonsterrutorna. Eolf anstrangde sina af 

 champagneruset nagot dimmiga blickar for att skada dit 

 upp. Han tyckte sig marka en qvinnofigur i fonstret. Min- 

 uet af det flydda strok med kyligt finger sitt korstecken 6f- 

 ver bans brannande pamia, forstandet morgnade sig ur sin 

 dvala, och Eolf nyktrade till for nagra ogonblick. Ur den 

 morka skuggan af husraderna, der den spejande gruppen 

 stannat, forsokte ban fafangt reda till en tydlig bild den 

 dunkla qvinnofiguren deuppe. Da intradde nagon med ljus 

 i rummet och i skuggspelet mot rutan tyckte sig Eolf nu 

 igenkaima Ingrids hoga vackra gestalt. Men hon stod ej 

 der ensam: hon hade lyftat ett litet barn upp pa fonster- 

 bradet, och krokte sin arm kring barnets lif. 



Ta mig fan tror jag inte det ar Ingrid sjelf i egen 

 hog fullkomlighet)), laspade Uno, hon haller pa att lara na- 

 gon af sina sma elever gastro astromoni nomi. Det ar 

 lojligt med mig. Jag blir alltid forst kladd-addig i tung- 

 snibben.)) 



Men qvinnofiguren och barnet forsvunno plotsligen; 

 kanske hade de observerat de profana blickar, som bespejade 

 deras lilla tete-^-tete i manskenet. 



Den flyktiga uppenbarelsen var dock tillrackligt lang 

 for att mala tvenne bjert kontrasterande taflor for Eolf. P 

 den ena sag han Ingrid med en moders hela omhet om- 

 huldande bans barn, och vagvisande den spadas tankar mel- 

 lan stjerneverldarne upp till alia verldars ursprung; pa 

 den andra sag han sig sjelf, en ung man, i blomman af sin 

 alder, redan ofvermatt pa lifvets alia oadla nojen, och sjelf 

 rusig bland rusiga dryckesbroder pa vag till en Sibylla. 



Kanslan af hans fornedring taride eld i alia hans adror; 

 annu en gang forbannade han mellan de sammanbitna tan- 

 derna sitt ode-, sin moder, sin klemande fosterfader, dessa 

 minorer, som graft svalget mellan honom och hans goda 



