60 



rycka la nouvelle fatale ur brudgummens hander. Ett all- 

 mant bravorop tillkannagaf forsamlingens fasta beslut att icke 

 lata sin munterhet af nagonting storas, och under gladtiga 

 fransyska sanger bars Eolf i sin med band och blommor 

 smyckade brudgumsstol ett par hvarf kring rummet. 



En stund, da sorlet och skrattet dofvade alias oron 

 och tarade alias ogon, smog dagens hjelte sig dock ut i for- 

 stugan, for att i en obemarkt vra lasa In grids bref. Innan 

 han oppnade det, ofverholjde ban dock den kara handstilen 

 med sina kyssar. Visserligen frarakallade hans battre natur 

 en sorts blygselsrodnad pa hans kind, vid tanken pa den 

 fest, som firades derinne, men han hade redan gjort sig for- 

 trolig med alia de sofismer, genom hvilka pariser-artisterna 

 soka gifva sitt lattsinniga lif en sa vacker belysning som moj- 

 ligt. Man lillber sitt ideal, sin fastmo, sin trolofvade, heter 

 det bland dem, men man varderar sin grisette. Man ger sitt 

 lif for den ena, man ger indenting for den andra; raedan 

 vidriga oden lata oss vanta pa var husfru, fa vi nb'ja oss 

 med en hushallerska. Men vara sympathier for dem bada 

 aro skiljda som sjal och kropp, som koloriten och sjelfva 

 fargsubstansen, som poesien och prssan, som originalet och 

 kopian, som hirameleris sol och fyrverkarens. 



Sedan Eolf tagit sig en dugtig styrkedryck ur denna 

 parisarnes narkotiska sedetinctur, oppnade han med darrande 

 hand sitt bref. 



Han laste Ingrids lifliga beskrifning om Kammarradets 

 och Annas fasansfulla dod, och om sitt barns raddning; han 

 laste Ingrids milda forebraelse for det grymma sveket mot 

 mjolnar-Karins dotter och for den logn, hvarigenom han 

 sokt rentva sig i Ingrids ogon; och slutligen laste han In- 

 grids hogtidliga forklaring, att alltid bli en mor for hans 

 barn, men att aldrig tillhora Eolf som hirstru. 



Tusende olika kanslor genomstormade pa nagra 6'gon- 

 blick Eolfs brost; sorg, anger, fo^tviflan, blygsel, harm 



