58 



Ingrid slog under ett fortvifians angestrop samman sina 

 hander, som varit s vanmaktiga, och nedsjonk tillintetgjord 

 pa" bottnen af ekan; lion stirrade lik en vansinnig ned i 

 vattnet, liksora ville hon annu med sina blickar uppleta och 

 upphemta de forsvunna. Galla rop fran stranden: Ro, ro! 

 i Guds namnU och ett sakta qvidande fran barnet vackte 

 henne hastigt till sans. Faran var ofverhangande, baten 

 hade narmat sig fallen. Ingrid slortade ater till arorna och 

 ehuru hon for egen del onskade sig doden, anklagade dock 

 den gratande lilla henne for det dubbla raordet, erinrande 

 henne om det dubbla ansvaret. 



Ingrid anlande efter energiska anstrangningar till stran- 

 den just i samma stund, som nagra brukssmeder lyckats 

 sonderbryta det bastanta laset till herrgardsslupen. 



Man hjelpte henne under jubelrop i land, men nu, se- 

 dan all fara var ofverstanden, tog naturen ut sin ratt. Den 

 behjertade qvinna.n sjonk ned till marken, foil i en valdsam 

 grat, och tryckte derunder den qvidande lilla till sitt lijerta. 



Fern minuter hade odelagt hela hennes jordiska para- 

 dis, hade tagit if ran henne hennes adlaste van och afslojat det 

 forradiska djupet i den sja'l, vid hvilken hon for evigt fa- 

 stat sin egen. Hon tryckte till sitt hjerta vittnet om Rolfs 

 dubbla svek. Den dygdige alskaren hade gifvit sitt lif, for 

 att radda de arma, sorn ofvergifvits af den lastfulle. Annu 

 tyckte hon sig se farbrodrens milda drag, liksom forklarade 

 i manens sken, annu tyckte hon sig hora hans vanliga stamma: 

 tack min Ingrid. 



Ja, du adle! suckade hon sakta, jag skall blifva din. 

 I de saligas bonirigar, der finnes ingen skillnad i ar, der 

 skall du bli ung och skon. Bed Gud for mig, att jag ma 

 vandra sa, att jag en gang der blir dig en vardig brud. 

 0ch du lilla 6fvergifna, hviskade hon smekande, i det hon 

 svepte det afkladda barnet i sin varma shawl, du har en- 



