

57 



Kammarradet hade upphurmit de drunknande, men for- 

 gafves anvande han alia simkonstens hemligheter, for att 

 soka halla bade moder och barn ofvan vattnet. Baten nar- 

 raade sig alltmer och han sokte nu slita den lilla ur Annas 

 armar for att radda en i sender af de olyckliga eller atmin- 

 stone bevara ett af oftren at lifvet. Den sasom det kan 

 tyckas grymma atgarden lyckades till en del, han fick sin 

 ena arm emellan modrens brost och barnet, med den andra 

 fattade han nu den raddande batkanten. 



Ingrid slappte arorria, fick handerna orn den lilla, los- 

 sade med halft vald modrens krampaktigt omslutna arm 

 och lade den mot batkanten, men Anna, som till halfteri 

 sanslos, kande sin arm i annan stallning, fattade nu vald- 

 samt Kammarradet om lifvet, och ropade med en rost sa som 

 blott en moder kan ropa: Rolf, Eolf, tag inte fran mig 

 barnet ! I dodskampen lutade hon sitt hufvud mot Kam- 

 marradets skuldra, och manen belyste med full glans den 

 arma qvinnans ansigte, skont annu under fasan af den hem- 

 ska scenen. 



Kammarradet gjorde ofvermenskliga anstrangningar, for 

 att halla sig uppe med den dubbla tyngden, och Ingrid, som 

 lagt barnet pa bottnen af baten, lossade tagandan ur foren, 

 for att kasta den kring de bada sjunkandes lif. 



Plotsligen sprang en strale af det adlaste blod, som 

 nansin flutit i menniskoadror, fram ofver Rammarradets lap- 

 par, ett blodkarl hade brustit, hans ogon forlorade sin fe- 

 berglans, hans lappar stammade ett sakta: Tack, Ingrid! 

 Tack, min Ingrid! Armen mistade sin kraft, de krampak- 

 tigt i akterbradet fastklamda fingrarne veknade, och trots 

 Ingrids valdsamma anstrangningar, gledo de bada olyckliga 

 sakta ned i djupet, den ena fullt medveten, den andra i sa- 

 lig yra, men bada hviskande namnen, som voro dem karast 

 pa jorden. 



Svea. 1858, 4 



