56 



skuggan af bjorkarna, jag blir angslig for den der oroliga 

 vandrerskan. 



De nannade sig nagra steg och befunno sig snart pa 1 

 en klippafsats knappt femtio alnar fran jernbron. 



0m jag inte tar felt, hviskade Kammarradet, sa ar 

 det Mjolnar-Karins vackra Anna. Tyst, hvad talar hon till 

 barnet? 



Vyss, vyss, lillan! Grat inte, det blir snart bra! Far 

 liar rest till frammande land, langt bort, att kopa oss gull 

 och grona skogar. Gud forlate honom, s visst! Vi ska 

 resa efter vi. men forst ska vi lagga oss dernere pa silfver- 

 bolsterna att sussa! vyss, vyss! Jesus Christus anamma 

 vara andar! 



Med ett sprang var Anna med barnet ofver barrieren, 

 annu hordes ett Herre Jesus ! som trangde till merg och 

 ben och nasta ogonblick forsvann den olyckliga raodren 

 med sin borda i boljorna. 



Ingrid var nara att storta till jorden af fasa, men hen- 

 nes forskrackelse okades af en ny, som sporrade hela henries 

 varelse till stegrad lifskraft. Kammarradet kastade sig hufvud- 

 stupa fran klippan, som hangde en fern eller sex alnar ofvan 

 vattnet ned i an, i det han ropade till Ingrid: lossa ekan 

 nere vid bryggan och ro oss till hjelp. 



Lars Erik var en skicklig simmare, men huruvida han 

 skulle upphinna de sjunkande, som stundtals syntes ofvan 

 vagorna, innan strommen torde dem ned i fallet vid stang- 

 jernshammaren, detta var en fraga sa hemsk, att Ingrid lyck- 

 ligtvis inte hade tid att !ange grubbla ofver den, 



Med en hinds snabbhet hade Ingrid ilat ned till ba- 

 ten ; lyckligtvis var den blott bunden med ett tag, och snart 

 foljde hon med raska artag silfverstrimman efter den djerfve 

 simmaren. Ingrids genomtrangande nodrop besvarades af 

 strandernas echo, men annu syntes ingen mensklig varelse pa 

 stranden. 



