55 



Det ar da derfor, som farbror sa taligt fordragit alia 

 sarkasmer om sin alltfor stora hushallsaktighet, allt skamt 

 om de gammalraodiga vastarna, och de sa val forvarade hals- 

 dukarna? Ack, hur manga adla drag af farbrors frikostig- 

 het i det tysta bar jag icke redan spejat ut; det raest stor- 

 artade af dem alia skulle da galla mig sjelf ? Tack for gaf- 

 van, jag ar egennyttig nog att mottaga den utan tvekan, 

 men jag skall forvalta den i gifvarens narnn, och annu langt 

 efter bans dod om jag ofverlefver min adle alskare, skall 

 jag lata de armas tacksamhetstarar fukta den graf, sora gom- 

 mer ett menniskobjerta i praktexemplar.. 



Ha ha, ja! ja! suckade Kammarradet, i det ban sokte 

 skiimta bort sin egeri vekbet artigheter det stryker hon 

 mig nog om munnen med, det forstas; sirar sin korg med 

 blommor. Stackars Lars Erik! Hvarfore fick du ett hjerta, 

 som torstat lik en svamp efter karlek, pa samma gang du 

 fick en niisa sa lang, att Amor alltid skrattande akt kalk- 

 backe utfore den? 



Ingrid betraktade bonom med den innerligaste omhet, 

 medan manan ofvergjot med ett nastan poetiskt skimmer det 

 milda, bleka ansigtet. Hon tankte pa de bada sa olika kar- 

 leksforklaringarne hon inom sa kort tid mottagit, och bon 

 onskade i sitt hjerta att hon aldrig sett denne Rolf, som nu 

 stallde sig som ett askmoln framfor den arme farbrodren, 

 hvars maka hon kanske icke annars vagrat att blifva, ty 

 for Ingrid syntes intet mal sa skont som det att kunna tro- 

 sta, styrka och lyckliggora en lidande. 



Menhvem ar det, som gar dernere af och an pajern- 

 bron? Ar det icke en qviraiofigur, Ingrid ? 



Jo, det ar det, nagon van af ensamheten liksom vi, 



men mera orolig, som det tycks. Hon bar nagonting pa 



armen. Ser farbror? Ja, nu skiner manen klart bade pa 



, henne och bordan, det ser ut som ett litet barn. Tyst 



lite, ja, det ar ett barn, som qvider. Lat oss narma oss 



