och bur det ar, sa bar anda Mathias ratt, egoismen rege- 

 rar verlden.)) 



Na, hur gar det med galenskapen 



Jo, rakt pa saken, fram med bigten, mitt hjerta ska 

 bli lattare derefter och mitt brost behofver allt den minsknin- 

 gen i sin tyngd. Jo, s^er du barn, du kan inte begripa det der, 

 men jag ar kar i dig, kar pa fullt allvar, kar som 

 en foralskad, manskenssvarmande tjuguarig pilt. Nej, dra 

 inte pa munnen, du, det ar ingenting att skratta at. 



Ingrid kunde inte tro sina egna 6'ron, hon ville sla bort 

 bela samtalet raed skamt, men i farbrodrens sista ord lag 

 sa mycken innerlighet, sa mycken angest och smarta, att 

 hon ej bade hjerta att le. 



Men hur skall jag kunna tro pa en sadan obestandig- 

 het bos rnin aktningsvarde farbror, borjade hon forsigtigt. 

 wGenom pappa vet jag att farbror hyste for min salig mor 

 den mest platoniska tillgifvenhet, och att hon dog, utan att 

 ha en aning om den maktiga Hdelse hon uppvackt. Far- 

 bror hade till och med alskat och kannt henne langt fore 

 min far, fastan vid upptackten af hvem som var deri lyck- 

 lige rivalen, karleken tick ge vika for den broderliga omhe- 

 ten. Den som varit miiktig af en sa upphojd kansla, som 

 en sadan karlek, hur kan hari nansin glomma det forema-l, 

 som kostat sa manga dyrkopta offer? 



Har aldrig glomt Emilia heller, tanker aldrig glomma 

 henne. Men ser du barn, du bar vuxit upp som en ros pa 

 hennes graf, du bar nart dig af hennes hjertblod, uppfangat 

 i din kalk flakten af hennes ande. Ja, jag talar som en gai- 

 ning, men jag skall ju fa min tid jag ocksa. Mathias bar 

 sa lihige baft sjn. Jag bar borjat tro p^ sjakvandringen 

 eller pa fortplaiitningen af hela vart jordiska vasende i en 

 annan form. Du ar en gengangare af din mor, Ingrid, du 

 sir hennes fullkomliga afbild, jag kan icke saga dig nagon 

 storre komplimang, ty din mor var den adlaste qvinna Gud 



