50 



ville borja med att halla sin forsta hogtidliga ed, sa' ban, 

 sedan skulle de nog ga bra med de andra. 



Vore onskligt det! meriade Lars Erik, i det ban sla- 

 tade ut snibbarne pa en hvit balsduk och ]ade in den om- 

 sorgsfullt i postpapper. 



Du ar liberal pa postpapper, anmarkte brukspatronen 

 leende. o 



Ah nej, de bar atta arken bar gjort tjenst nu i sex 

 ar, och de racka mig nog till doddar. En haftig bosta 

 ofverfoll Karamarradet; den bade tilltagit betydligt pa sista 

 somraaren. 



Hostar du nu igen, kara Lars Erik? Ocli hvad du 

 raagrar sen? Hvarfor bar du inte atlydt Malmstens och 

 Hussens rad, att gora en resa till sodra landerna? Vi ska 

 foljas at i var alia tre och helsa pa Rolf i Rom. Hvasa? 



Jag kan sa gerna nabbhuggas med doden bar hemma, 

 som i frammande land. Ondt krut forgas inte sa latt dess- 

 utom; det finnes folk som hostat ihop en sjuttio a attio ar 

 at sig, och jag ar nojd rned mycket mindre. 



Se sa, tala inte om doden, Lars Erik. Jag blir all- 

 deles hjertangslig. Var herre matte val veta huru omistlig 

 du ar for mig, och ban skall val inte palagga en menniska 

 alltfor stora border heller. Ingen kanner tyngdlagarna sa 

 bra som Han. 



Brukspatronen forsokte att vara munter, men hans oro- 

 liga blick ofversag med angest de harjningar, som de sista 

 tre manaderna gjort i brodrens allt mer och mer likbleka 

 ansigte. Ehuruval Mathias kande att Lars Erik nastan kunde 

 kallas hans jordiska forsyn, och att saledes en dryg portion 

 egoism ingick i den forskrackelse, hvarmed ban tankte pa sin 

 brors bortgang, sa maste man dock gora bans hjerta den 

 rattvisan att det med alia slagtskapens och tacksamhetens 

 band var fastadt vid den, som sa taligt fordragit alia hans 

 nycker, sa innerligt delat alia hans frqjder och sorger. 



