46 



som oppnat himlens dorr pa giant for mig, pa samma gang 

 du latit mig ka'nna qvalet, forbannelsen af att icke vara dig 

 vardig. Da bar du ocksa hort att det ar for din skull jag 

 flyr, flyr for att forsona mig med min olyckliga mor och 

 for att uppratta henne. Ingrid, Ingrid, jag vill bli battre, 

 bli ren och dygdig som du, och sedan vill jag do, ty jag 

 kan icke lefva utari din karlek. 



Sasom Ingrid stod der i sin ljusa kladning, hoggestal- 

 tad och uppratt, medan hermes hander hvilade pa Roll's huf- 

 vud, hvilket ban vande sa att manens stralar ofverstrommade 

 bans ansigte, och medan hennes glansande ogon med inner- 

 lig mildhet sago ned pa den knabojande, som slingrat sina 

 sammanknappta hander kring hennes smarta medja, kunde 

 man snarare tro att det var en annu ungdomlig moder, som 

 skankte forlatelse at sin angerfulle son, an att det var en 

 ung alskande flicka, som kampade med de valdsamma kan- 

 slor, som ville kasta henne till den utkorades hjerta. 



Manen gjot sitt mildaste skimmer ofver Eolfs vackra 

 anlete, och han, alia alskandes himmelske van, tycktes lik- 

 som vilja lagga sig ut for den bonfallande. Rolf hade for 

 varmans skull i rummet innan han satte sig till pianot, af- 

 kastat rock och halsduk. Ocksa hade han nu med det i 

 oordnade lockar fallande morka haret, de nedvikna skjort- 

 kragarna och den bara halsen, nagonting barnsligt och 

 oskuldsfullt i sitt vasende som gjorde honom till sin egen 

 foresprakare. 



Ingrid var nara att lata bekannelsen om sin genkarlek 

 halka ojver lapparne, da hon plotsligen liksom genom en 

 dolkstot erinrade sig de hemlighetsfulla orden: stackars 

 Anna! som nyss sa upprort henne. 



Stig opp, Rolf, gentog hon, niistan kyligt, en bra 

 man knabojer endast for sin Gud; satt dig har pa stolen 

 jemte mig i manskenet och lat oss tala nagra ord i lugn 

 och prosa. Men sanning skola vi tala, och i manans silf- 



