45 



Eolf svarade ingenting; han blott ofverholjde Ingrids 

 hand med haftiga kyssar. Sa hade han aldrig betedt sig 

 forr. Snarare hade det, sedan de bada fostersyskonen upp- 

 vuxit till man och qvinna, herrskat en sorts stelhet i um- 

 giinget dem emellan, fororsakad af Ingrids vanligtvis stranga 

 ogillande af det salt, hvarpa Eolf bortslarfvade sitt lif, sa- 

 som hon plagade yttra. Ingrid drog sakta undan sina han- 

 der, och fragade med mildt allvar hvarfor Eolf gjort dem 

 den sorgen att sa der plotsligen ofvergifva dem. 



Ack, Ingrid, det far du aldrig veta. Hindra mig icke 

 i mitt uppsat, J, kare vanner, hvilkas tillgifvenhet jag for 

 alltid forverkat. Alia era boner, era vanliga rad skola vara 

 iorspillda, jag atervander aldrig till E6dvalla. 



Da man sjunger och tanker och drommer sa der i mu- 

 sik, som du gjorde nyss, Eolf, malar man da livad man 

 sjelf banner, eller later inte fantasien en snarare kanna hvilka 

 kanslor som heist, alltefter som tonerna befalla, da de hoja 

 sin underbara trollstaf ? Ingrid talade sa sakta, att man 

 nastan kunde hora hennes hjerta klappa takt till hvarje ord. 



>>Hvad, Ingrid, har du varit sa lange inne, har du hort 

 allt hvad jag sjungit? 



Jag kom in jnst da du i sangen sade: Min forsta 

 dryck i lifvet var ju hat; jag horde sedan din grymma bit- 

 terhet mot din mor, och jag liar hort allt. Ingrid 

 kande att hennes kinder glodde. 



Eolf bleknade och rodnade om hvartannat. Han erin- 

 rade sig ej allt hvad hans lappar uttalat, men han fruktade det 

 varrsta. Plotsligen stortade han sig till Ingrids fotter, band 

 hennes hander samman i sina, ofverholjde dem annuengang 

 med brannande kyssar och hviskade med en rost sa varm 

 och vek, att man den stunden tyckte sig hora allt det for- 

 qvafda adla och goda i hans vasende trangas om plats pa 

 hans darrande lappar. Ingrid, min Ingrid ! sa har du ock- 

 sa hort att jag alskar, att jag tillber dig, att det ar du, 



