44 



Ingrid narmade sig nagra steg raed klappande hjerta. 

 Hon holl andan, for att lyssna till sin karleks dodsdorn; 

 men Rolf fullbordade ej den afbrutna meningen, och musi- 

 ken talade blott om upprorda kanslor. 



Lik en galerslaf bar jag straffets kedja, 

 Min blick kan icke taras, icke bedja, 

 Och mina ISppar ha ej ord, ej Ijud, 

 Och mina tankar svindla infor Gud. 



Snart upploste sig dock den djupa smartan i mera 

 milda, smaltande Recorder. 



O, Ingrid, skona syster, stranga nunoa! 

 Du marmorbild med klassiskt adla drag, 

 ~D\\ helga jungfru, hvem skall val forkunna 

 En gang ditt hjerta karleksgudens lag! 

 J dyra vanner! Hvarfor manar jag 

 Er fram bestandigt utur det forsvunna? 



0, Ingrid, visste du hvarfor jag fran dig flyr, 

 Damoiien, bafvande, for engelus asyn skyr, 

 Min karlek skulle kanske sig forrada, 

 Och vidga svalget, som oss skiljer bada. 

 Du kan ej alska den, som tillber dig, 

 Du ar for adel och for ren for mig. 



Ingrid, hvars hjertas valdsamraa slag nastan qvafde 

 hennes rost, lade sin hand sakta pa Eolfs axel, och hviskaele 

 mildt och vanligt: Eolf! 



Eolf spratt till och vande sig om, halft forvanad, halft 

 forskrackt. 



wlngrid, dn liar, i Guds namn, hur bar du kommit hit ? 

 Och ensam? 



Jag har koramit hit for din skuld, Rolf. Pappa vak- 

 tar var lilla tete-a-tete der ute i korridoren. Var obekym- 

 rad, ingen ska' stora oss, och fly kan du inte, du ar min 

 fange, 



