36 



upp mig, skicka mig inga pengar, ty jag sander den* 

 tillbaka. Min lilla talang skall lifnara mig, och tiggarqvin- 

 nan, sora jag sb'ker. O min moder, du trolosa, hjertlosa., 

 hvar doljer du dig? Gifve Gud att jag visste dig, forsonad 

 med den himmel, hvars forsta naturlag du sa granslos.t 

 hanat, djupt djupt ned i mullen. Farval, du adle, hvara 

 faderliga karlek krafver battre Ion an den jag hittills gifvit 

 dig. Farval, Ingrid, aek, att jag lyssnat. till dina manga 

 vanliga, systerliga rad, men mitt modernearf, damonen i min 

 sjal, hvaste hogre an min goda engels hviskning. J, bada, 

 mina karaste pa jorden, tanken med mildhet pa 



den forforde, forstorde, fortviflande 

 Eolf. 



Ingrid hade slutat lasningen, hon sjonk ned till golf- 

 vet, gomde ansigtet i sina hander och lutade sitt hufvud 

 mot fadrens knan. En haftig strom af tarar, sadan Bruks- 

 patronen icke sett den sedan hennes moder dog, afledde 

 valdsamheten af de kanslor, som ville spranga hennes brost. 

 Fadren lat henne grata ut, hans hjerta frojdades at dessa 

 budbarare om en sjal, som han hittills trott vara gjuten af 

 bronz. Eildstoden hade fatt lif, Galathea rorde sina lemmar. 



Stackars, stackars, stackars Eolf! hviskade Ingrid 

 knappt horbart. Fadren lyfte sakta upp hennes hufvud, 

 sa att deras ogon mottes. Dessa stora, kloka, vackra, blaa 

 ogon, hvart hade deras lugna blick tagit vagen? I tararnas 

 kristallskimmer glanste de nu med nastan ofverjordisk glans. 

 Ack, en sjal som brutit sin fortrollning, en ande, hvars vin- 

 gar blifvit losta af karleken, lag afslojad i denna blick. 

 Men hvilken karlek? Det var en moders, som forsta gin- 

 gen trycker sitt nyfodda barn till sitt brost, men detta barn 

 ar ett missfoster; det var flickans, som, famnande sin alsk- 

 ling, plotsligen upptacker pa hans arm galerslafvens marke. 



Endast Ingrid, endast den snabbtankta karleken kunde 

 fatta meningen med paketet till gamla mjolnare-Karin.a 



