35 



att radda honom ur det forderf, hvartill han rusar, men att 

 bli hans hustru det det 



En af bruksbokhallarne afbrot henne genom frarnlem- 

 nandet af ett bref, sora herr Eolf foregaende afton gifvit 

 till skogvaktaren, hvilken bodde vid Eodvallas gransskilnad, 

 med befallning att bringa det forst i dag till Brukspatronen. 

 Mathias brot och laste med otalighet. Adrorna svallde i 

 hans panna, hans fingrar skalfde; han lemnade brefvet 

 at Ingrid. Du kan spara dig ditt svar, ty kanner jag 

 Eolf ratt, sa aterser du honom aldrig. Ingrid laste: 



Min adle fosterfar! 



Jag flyr fran ditt hus for andra gangen, men denna 

 gang skall jag ha mod att aldrig atervanda. Jag vill rycka 

 mig 16s ur hvirfveln af det lattsinne, hvaruti min svaghet 

 stortat mig. Din mer an faderliga godhet har gjort mig 

 till ett bortskamdt barn, en veklig, sedeforderfvad yngling. 

 Noden och odets profningar skola harda mig och atergifva 

 min sjal dess spanstighet. En obetvinglig langtan att upp- 

 soka min mor har gripit mig, jag skall leta upp henne, 

 dolde hon sig ock som mullvaden i lastens eller olyckans 

 uslaste kyffen, jag skall atervacka hos henne naturens sken- 

 doda rost, och krafva karlek ur ett forhardadt modershjerta. 

 Och anda fruktar jag detta mote, ty den kansla jag annu 

 hyser for den elandiga, som kunde forspilla, kunde lemna 

 at hunger och dodsangest den varelse hon gifvit lifvet, den- 

 na kansla liknar mera hat an karlek. Men efter karlek 

 torstar hela mitt vasende, en faders otnhel en systers 

 godhet ar for litet for min trangtan. Tacka alia, som vi- 

 sat mig valvilja; lemna det paket, som ligger i mitt skrif- 

 bord, till gamla mjolnar-Karin. Och gif du a mina vagnar 

 Ingrid min bioderliga grymma ord, det stinger mitt 

 bjerta med ormgadd min broderliga kyss, hennes 

 panna ar for ren att besudlas af mina lappar. Sok inte 



