34 



Na, sa ofvertag da du min role som skolmastare, du 

 bar alltid i den vagen haft storre fallenhet an jag, och du 

 &r den enda, som bar makt 6'fver Eolf, da bans Saulslynne 

 komraer ofver honom. Om du icke vore ett stycke granit, 

 min kara Ingrid, skulle jag saunerligen ibland tro, att Eolf 

 foralskat sig i dig, ty du far bebandla honom alldeles som 

 du behandlade Ali i barnaaren, och jag ar saker pa att om 

 du rycker bonom i ena orat, sa vander ban, som Ali, andra 

 orat till. 



En sallsynt gast pa Ingrids kind, en purpurrodnad, 

 flog med blixtens fart ofver hennes allvarliga drag, men 

 lemnade dem lika snabbt, likasom af fruktan for det frid- 

 lysta omradet. 



Den bade dock blifvit observerad af hennes far. 



Ingrid, min flicka, min snalla flicka, mitt alskade 

 barn, sig jag ratt, horde jag ratt? En rodnad och en 

 liten suck, hvabefalls? Nej, sla inte ned ogouen, du brukar 

 ju frimodigt se bela verlden anda in i pupillerna. Skulle 

 det vara mojligt, skulle min karaste onskan, en onskan sa 

 ljuf, att jag knappt vagat hviska den for mig sjelf, skulle 

 den kunna ga i fullbordan? Skulle du kunna halla af Eolf 

 mera an som bror, skulle du kunna bli bans goda genius, 

 tillintetgora bans lattsinne, gora honom till en stadgad man, 

 och mig till den lyckligaste far, som nansin gratit af gladje 

 ofver sina barns sallhet.)) 



Ingrid hade atervunnit sin sjelfbeherrskning, om just 

 icke sitt lugn, hon sag pa sin far med de stora kloka ogo- 

 nen och talade sa sakta, sa langsamt, som om hon vagde 

 hvart ord pa guldvigt. Kanske var hon, den arliga, ren- 

 hjertade flickan, for forsta gangen i delo med sitt samvete 

 om ratt och oratt om logn och sanning. 



Eolf ar den vackraste, den statligaste unge man jag 

 sett, Eolf ar min bror, och jag skulle vilja ge mitt lif, for 



