27 



mig som en vaxfigur, hvilken man satter i gang med ett ur- 

 verk. Nar man borjar tala med mej om pligt, kanns det 

 som om nagon forstulet sytt in ett harnesk i min vast. 

 Mitt, brost ar inte skapadt for planchett och snorlif. Hor 

 pa, Ingrid, tanker da tillbringa hela ditt lif med att lara 

 bruksbarnen lasa och skrifva; tror du inte att i dessa an- 

 gans och elektricitetens gyllene tider man snart skall upp- 

 finna en machin for dylika mekaniska och prosaiska syssel- 

 sattningar och att du sjelf inom kort skall representeras af 

 nagra simpla kugghjul? 



Jag ar nojd med att vara den minsta mutter i nyt- 

 tans mekanism. Min andes vingar aro for smavexta for att 

 folja med min fars djerfva flygt, da han vill ofverskada och 

 forandra universum.)) 



Brukspatronen fattade vanligt Ingrids hand och drog 

 henne ned pa sitt kna. 



Se pa mig, Ingrid, kyss mig! Kyss mig icke med 

 lapparna, utan med ditt hjerta. Sa der ja! Du haller anda 

 af din far? 



Tngrid tryckte sin kind mot fadrens panna, strok hans 

 morkbruna, annu knappast grasprangda har utat tinningarne, 

 och satte sig stillatigande vid hans sida. 



Ser du, barn, sedan din moder dog har jag samlat 

 alia stralarna af min glodande karlek i en enda brannpunkt, 

 och denna brannpunkt ar du, Ingrid. Mina drommar om 

 lycka jordades med min Emilia; mina tankar ha sedan dess 

 likt trotta flyttfoglar pa farden ofver lifvets ocken slagit sig 

 ned an pa den oasen, an pA en annan, men ingenstades 

 funnit den hvila de sokte. Jag kanner att min oro stillas 

 forst i grafven. Jorden hade dock bjudit mig sa mycken 

 sallhet, att jag ville efter min dod liksom fortlefva genom 

 en annan varelse i dess lustgardar. Min ande sokte sig en 

 gengangare i mitt barns. Himlen har straffat min forma- 

 tenhet, och latit vulkanen frambringa en bild af lava; men 



