24 



F6rlat mig, Lars Erik, forlat mig for henncs skull, 

 for hennes, som sakert redan bar forlatit. 



GalningU hviskade kammarradet, kramade brodren till 

 sitt hjerta och torkade i tankspriddhet bort den sista taren 

 med qvarlefvan af det massakrerade mandelbrodet. 



Som de der stodo med skimrande 6'gon, famn i famn 

 och slukande hvarandra med de karleksstralande blickarna, 

 skulle man snarare tro att de voro tvenne ynglingar, som 

 atersago hvarandra efter arslang skiljsmessa, profvad vanskap 

 och delade sorger, an tvenne man pa forsta sluttningen af 

 gilbb&lderns stupande stig, och som pa de sista tio aren 

 knappast varit en dag skiljda fran hvarandra. 



Na, se det kan jag kalla en tafla att mala, fast hvad 

 ar konsten mot naturen, hvad ar farger mot kott och blod ? 



Eosten kom fran en sjuttonarig flicka, med en junonisk 

 vaxt, och ett par stora, blaa, vackra, forstandiga ogon i ett 

 fint och blekt ansigte, forskonadt af en den lilla sotaste 

 raun, som nansin med purpurlappar hviskat om ungdom och 

 helsa. Ingrids anlete skulle kunnat kallas skont, ty de re- 

 gelbundna dragen lemnade foga skal till anmarkningar; men 

 det liknade nastan ett landskap utan sol; ty de kloka ogo- 

 nen tycktes mera kyla an varma, och leendets latta vind- 

 kare vagade sig sallan ut pa dessa kinder, hvilkas lugn na- 

 stan erinrade om isens spegelyta. Om Ingrid derfore stun- 

 dom skamtade, sa forefoll hennes humor snarare som satir, 

 ty ansigtets djupa allvar gaf en udd at afven det oskyldi- 

 gaste ord. 



Ah, ar du der, min flicka, kom till mitt hjerta, afvjen 



du, ty du ar mitt barn, min kara, kara Ingrid. S&, luta 



ditt hufvud till mitt brost; kanner du hur det bultar der- 



inne? Sa ska ett hjerta klappa, om man inte har fiskblod 



sina adror. 



Brukspatronen , som hade losgjort sig fran omfamnin*- 

 gen med brodren, tryckte nu nastan med en alskares kon- 



