23 



ty det finnes taukar, som skammas for sin tillvaro, men 

 anda inte ha kraft att strypa sig sjelfva i lindan. 



Na sa vill jag strypa dent i stallet for dig. Emilia 

 var ren som en Guds engel; Ingrid ar ditl barn, sa visst 

 som jag tror pa den lefvande Guden, och du horde gornma 

 ditt arisigte for bans klara sol, tills du fatt ofvertag pa 

 djefvulen i ditt hjerta.w 



Kammarradet reste sig upp i hela sin fulla langd af 

 tre alnar ocb tva turn; ban var blekare an vanligt; lapparne 

 skalfde, ogonen klamde pa nagra barmens tarar, dem all 

 bans sjelfbeherrskning ej kunde aterhalla, medan fingrarne 

 darrande sonderbetade ett mandelbrod till bitar sa sma som 

 om det gallde att mata guldfiskar; culverten bade sprun- 

 g-it lack, Gotba kanal boll pa att ofversvamma sina braddar. 



Sadan hade aldrig brukspatronen skadat honom forr. 

 De hade i spad alder forlorat sina foraldrar, och Lars Erik, 

 tva ar aldre an Mathias, hade ansett sig liksom af Forsynen 

 satt till dennes formyndare. Han hade dock med sadan 

 qvinlig mildhet, sadant englatalamod stadse utofvat denna 

 sin sjelftagna ocb af brodren villigt erkanda befattning, att 

 det snarare tyckts som om Mathias var en sjelfsvaldig de- 

 spot och Lars Erik bans lydige slaf, an som om den aldre 

 brodren vore den i sjelfva verket afgorande. Med ett ord, 

 bandet, hvarmed. Mathias leddes, var sa latt och sa langt, 

 att ban aldrig kande det trycka eller stramma; men utan 

 detta band skulle emellertid Mathias, med sin sydlandskt 

 glodande fantasi och sitt barnsliga lattsinne, varit ohjelpli- 

 gen forlorad. 



Brukspatronen markte att ban sarat sin bror i bans 

 kansligaste fibrer. Det drojde inte heller manga sekunder, 

 forran ban fick 6fvertag pa djefvulen i sitt bjerta, och med 

 en ynglings hela liflighet kastade ban sig till kammarradets 

 brost, och hviskade med knappast horbar stamma: 



