22 



Hon vakade och anstrangde sig, tvart emot lakarens 

 forbud, under lilla Ingrids farliga sjukdom, raddade sitt barn 

 och baddade sin egen graf. En forlatlig egoism, tycker jag, 

 Mathias. 



Na, jag ma saga, ska jag da aldrig kunna namna 

 Emilias namn, utan att se dig rodna anda upp till oron- 

 snibbarne, ett femtiofemarigt kammarrad rodna som en fern- 

 ton ars gymnasist! Lars Erik! Lars Erik! Du var kar i 

 min salig bustru. 



An se'ii? Det vet du, det fick du veta forsta ars- 

 dagen efter hennes dod; men det visste aldrig hon.w 



Ar det sakert det, Lars Erik? Qvinnan ar en gata 

 och egoismen regerar verlden. Se pa mig, Lars Erik. Har 

 du markt huru Ingrid, medan hennes anlete aterkallar mo- 

 drens kara, ljufva drag, i hela sitt vasende tyckes taga dig, 

 blott dig till forebild; har du markt, huru hon liksom hos 

 dig soker eri fristad mot sin fars obandiga lynne, huru hon 

 doljer sina tarar bakom din rygg, och huru hennes karaktar 

 liknar din, troget som det roda sigillet liknar det graa stal- 

 signetet? 



An se'n? 



Brukspatronen hade stigit upp, hans ogon flammade, 

 de tycktes vilja borra sig ned till minsta vra i kammar- 

 radets hjerta; hans kinder blossade och brostet flamtade 

 tungt. 



An se'n? Visa mig nagonting rent, nagonting heligt 

 under solen; visa mig ett menniskohjerta, i hvilket aldrig 

 lustgardsormen smugit sig in for kortare eller langre stun- 

 der. Lars Erik, se mig stadigt i ogonen! Vill du att jag 

 skall klada i ord mina natters galna drommar, besudla mina 

 lappar med en fraga, hvars besvarande, om det vore ett echo 

 af mina misstankar, skulle kunna slita i trasor mitt stackars 

 skropliga fornuft. Och anda maste jag tala, tala i gator; 



