21 



ar en galenskap, det medger jag; men jag bar varit sa ofta 

 galen, pastar man, sa att det numera nor till mina rattig- 

 heter att ha en och annan forvirrad ide. Se mig rakt i 

 ogonen, Lars Erik! Sa der ja! Du vet, att jag afgudade 

 min salig hustru; du minns, att hon ibland liksom bafvade 

 for gloden i min karlek ; du minns, att jag reste bort ifran 

 henne pa tre, fyra manader, reste till Italien, reste till Al- 

 gier, egentligen bara for att riktigt njuta af hemlangtans 

 plaga, frossa af aterseendets frqjd. Da var hennes omma, 

 trostande broder under denna min franvaro; du minns, huru 

 jag en tid nastan hatade dig for din lyckliga formaga att 

 kunna forkorta min hustrus ensliga dagar, och huru jag na- 

 stan afundades dig ditt, i jemnforelse med mitt eget, sarde- 

 les vanlottade yttre, blott derfore att min hustru kunde finna 

 behag i att lata sina blickar hvila pa dina magra, bleka 

 drag, pa dina ljusblaa, matta, milda 6gon. 



Kammarradet sag upp pa sin lifliga broder med en min 

 af godmodigt talamod, blandadt med detta leende, som all- 

 tid framkallas i ett ansigte, hvilket blifvit foremal for ett 

 hogljudt omdome, forutsatt nemligen, att ansigtets egare 

 ar lika Htet snarsticken eller sarbar som den ifragavarande 

 och smuttacle med ett lugn, vardigt en Socrates, pa den 

 kara drycken. 



Nej, lat bli det der leendet, Lars Erik, det gor mig 

 ursinnig, det sporrar mig att sjunga ut med det, som i sa 

 manga dagar gnagt pa mitt hjerta. Det ligger ett sorts han, 

 en sorts segergladje i det der draget af loje pa din magra 

 kind. Ja, Lars Erik, jag maste sjunga ut. 



Sjung ut ! 



H6r du, Lars Erik, qvinnan ar en gata for oss man- 

 ner. Min Emilia hade sina egenheter, hon som sa manga 

 andra. Emellertid var hon den enda varelse, som jag skulle 

 vilja fritaga fran annan egoism an karleken till sitt barn. 



