20 



Vi rakna i dag den 2 Augusti. 



Jasa, saja, nana, forstar piken. Eu sadan satans 

 pojke, jag undrar hvad ban nu amnar ta sig till, utan pen- 

 gar som han ar. Han slar val ihjel nagon pa vagen , plun- 

 drar nagon resande och tar hus i Californien. Herre Gud, 

 om han anda vore min son, sa visst som han nu ar ett 

 hittebarn. Tank, Lars Erik, tank om de anda en vacker 

 dag ville korama och saga mig, att Ingrid hade rymt, rymt 

 med Rolf. 



Sa oforstandigt du talar, du uppskattar inte vardet 

 hos din Ingrid. Hennes milda, stilla vasende ar som en 

 spegelklar insjo, i hvilken himlen och friden ser sin bild. 

 Alia dina pojkaktiga stenkast lemna blott efter sig latta 

 bortdoende ringar pa ytan, de framkalla inga stormvagor, de 

 gmmla inte den kristallklara boljan, dertill ar hon alldeles 

 for djup.w 



Ah, du forvanar mig, min kara Lars Erik, en sa 

 lang och sa poetisk harang har jag inte hort fran dig sedan 

 Upsalatiden. Na, na, jag vet att du lagger an pa att draga 

 Ingrids hjerta till dig. Hennes eldfangde, orolige far passar 

 inte ratt for henne; hon fattar inte hans drommar, hon 

 svindlar for hans hogtfladdrande ideer. Annat ar det med 

 hennes farbror, han ar skapad efter samma linealmatt som 

 hon sjelf, hans tankar kunna utraknas med algebra, hela 

 hans lif ar en skrifbok, ntan minsta flack, plump eller kraka 

 och der skrifvaren intet enda ogonblick glomt att halla sig 

 vid marginalen. 



Kammarradet ihallde under tystnad annu en kopp the, 



som framkallade i den varma aftonen ett garnitur af svett- 



perlor pa hans nagot langvaxta nasa. Brukspatronen slog i 



sig ett glas vin och vatten, sog nagra ogonblick pa isbitarna 



glaset och fortsatte: 



Hor pa, Lars Erik, det kommer pa mig ibland i nat- 

 tens ensliga timmar en skuggning till misstanksamhet; det 



