158 



tbiska F6rbundet, af livilket v. Hartmansdorff var medlem, 

 under det inom delta samfund antagna nainnet Harald. 

 Tatt till honom sloto sig pa riddarhuset forbundsbroderne 

 Lagerhjelm, Strale, Raaf, af Tannstrom, Lefre"n, Adlerbeth, 

 Hammarhjelm, Heijkenskokl (Ludvig Detlof) samt, med na- 

 gou nyansering, broderne Spens m. fl., och denna krets vid- 

 gade sig mer och mer. Deras grundasigt var historisk-fo- 

 sterlandsk, ovedersagligen riktig och statsklok nar den 

 vid tillampningen i det offentliga lifvet modifieras i ofverens- 

 stammelse med dettas stigande utveckJing, men hiuderlig for 

 denna och foljaktligen skadlig om den stereotyperas. 



Nar vi bland de sa kallade Gotherne namnt Kanslira- 

 det af Tannstrom, davarande Kronprinsens f. d. informator, 

 ar i och med detsamma antydt, att bade de och deras straf- 

 vanden stodo under denne Furstes synnerliga hagn. Ocksa 

 voro mellan honom och von Hartmansdorff sympnthierna och 

 iortroligheten ganska lange bade lifliga och omsesidiga. 



Af sitt stand erholl v. Hartmansdorff alia de prof pa 

 akfnirg ochfortroende, som Adeln agde meddela. 



Han insattes till Fullmaktig forst i Eiksgnldskontoret 

 och sedermera i Banken, samt antogs till Eiddarhuska rare- 

 rare, hvilken befattning syntes erikom skapad for hans stranga 

 redlighet och exemplariska ordningssinne. Derifran kallades 

 han 1831 till Stats-sekieterare for ecklesiastika arenden. 

 Carl Joban hade smaningom aterkommit Iran sin obenagen- 

 het mot v. Hartrnausdorffs mindre iutagande utseende och 

 vasende och y tirade med ironiskt valbebfig: han ar mera 

 rojalist an jag sjelf. 



(Vi tillata oss inom parentbes niimna en i omvand s t y fi- 

 ning till oss personligen stalld apostrof Iran samma hoga 

 lappar: Jag ar mera republikan an ni.) 



Konungens stigande bevagenhet, uttryckt i uppdraget 

 att forvalta Hofkanslersembetet, var niira att bereda icke blott 



