187 



utom kretsen af anforvandter och talrika vanner ty van- 

 ner blefvo alia som kande henne var det endast der- 

 fore, att lion sjelf skydde uppseende och icke bekymrade sig 

 om annat bifall an af sitt eget hjerta och af de foremal 

 som lago detta narrnast, genom blodets band eller tillgifven- 

 hetens. Hon bevisade under hela sin lefnadsbana, der hvarje 

 liennes fjet efterleranade spar af barnslig pietet, af huld om- 

 vardnad, af trofast vanskap, af saktmod och fordragsamhet, 

 att. su uppfattad, afven den ogifta qvinnans bestammelse ar 

 hog, ar varderik, ar vordnadsbjudande. Hela hennes vasende 

 stralade af 



det behag, som ej beror af ar och tid, 

 Men lika alskeligt och oforvissnadt blornmar 

 I lifvets host och var, dess vinter och dess sommar. 

 I hennes from ma valvilja mot alia, i hennes flardlosa 

 bemotande mot eri hvar rojdes ingen skymt af fafanga, hvar- 

 ken ofver samhallsstallningens till f all iga foretraden , eller 6f- 

 ver forstandets och hjertats upphojda viirde, eller ofver denna 

 monstervaudel, salunda skildrad af Wallin: 

 Du som hans *) langa plagodar 

 Till sista stund forljufvat har, 



Hans tysta blick forstatt, hans minsta suck besvarat! 

 Ditt skona kail ar fylldt! Hvad minneu derifran, 

 O, hvad valsignelser, du trogna Antigone! 

 Du at ditt hjerta har bevarat. 

 Samma miistar-hand ristade 



Under hennes bild: 

 Hon glomde nojet, lyckan, glansen, 

 For dotterliga pligtens lag, 

 Och med den skona jungfrukransen 

 Af milda dygder och behag, 

 Hon gick sin helgonvag till ljusets rike, 

 Har makalos, der Englars like. 



Och med detta den ododliges vittnesbord intradde 

 Jeanna von Strokirch i de ododligas boningar. 



*) Tadrens, Presidenten i Svea ITof-Iliitt Friherre von Strokirch. 



ns 



