191 



Och bast som blicken svafvar kring, forveten, 

 Sa halkar barnet ned oforberedt; 

 Sa halkar lifvet in i evigheten 

 Oernotstandligt tvart oforutsedt. 



Och aterstoden sorn vi sedan finne 

 Ar minnet af hvad godt som har blef gjordt; 

 Och ar det sa, sa vet jag att ditt minne 

 Ej undantranges af ett nytt sa fort. 



Jag minus tlitt sinnelag, det var en dufva 

 I saktmod, det var vanligt, det var fromt; 

 Jag iniuns ditt hjerta, det var som en griifva 

 I rikedom, och aldrig stod det tornt. 



lag minns ditt loje, stralande och rikligt, 

 Liksom ett solsken pa en molufri dag; 

 Jag minns din pannas lugn, det var osvikligt, 

 Jag minns ditt vasens oskuld och behag. 



Och dessa ogon, dessa underbara, 

 Jag vet jag kunnat se mig blind pa dem ! 

 Pa man och barn de lyste, lyste klara, 

 Tva speglar blott som rymde alia fern. 



Jag kan ej mala, afven om man unde 

 Mig, liksom Raphael, en himmelsfard; 

 Jag vill ej trosta, afven om jag kunde, 

 Ty du var huld, och du ar tarar vard. 



Att klaga var ej heller sangens mening, 

 Att ofver stjernorna du har din gang; 

 Men minnet har, rned hoppet i forening, 

 Sokt sig ett uttryck. Och hvad ar min sang? 



En handfull gront ifran forgangna varar, 

 Ett par tre stran, att fa en dodskrans af; 

 Har lagger jag den, bland sa manga tarar, 

 Att vissna bort med graset pa din graf. 



TALIS QVALIS. 



